Ухвала 

26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 175/1785/17
провадження № 61-32865св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач),                 Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс»,
 
розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єпрем`яна Ліпарита Вардановича на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року  у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс» (далі - ТОВ «СВ Фінанс») про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)  було укладеного кредитний договір від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74, належне виконання якого також було забезпечене договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353. 
 
28 жовтня 2016 року  між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Вектор Банк» (далі - ПАТ «Вектор Банк») було укладено договори відступлення прав вимоги, згідно яких ПАТ «Райффайзен банк Аваль», як первісний кредитор, відступило ПАТ «Вектор Банк», як новому кредитору, права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки.
 
Також, 28 жовтня 2016 року  між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «СВ Фінанс» було укладено договори відступлення прав вимоги, згідно яких ПАТ «Вектор Банк», як первісний кредитор, відступило ТОВ «СВ Фінанс», як новому кредитору, права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки.
 
В подальшому, 28 жовтня 2016 року  між ТОВ «СВ Фінанс»  та ОСОБА_2 було укладено договори відступлення прав вимоги, згідно яких ТОВ «СВ Фінанс», як первісний кредитор, відступило  ОСОБА_2 , як новому кредитору, права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки.
 
Таким чином, ОСОБА_2 від ТОВ «СВ Фінанс» набула права вимоги до позивача за кредитним договором від 11 квітня 2008 року                                       № 014/147353/3101/74 та договором іпотеки від 11 квітня 2008 року                       № 014/3101/147353, чим були порушені права ОСОБА_1 . 
 
З урахуванням викладених обставин, просив суд визнати недійсними укладені 28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 договори відступлення прав вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та договором іпотеки від 11 квітня 2008 року                 № 014/3101/147353; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року позов задоволено. 
Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 28 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою    ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» відступило  ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та    ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу                 Вакуленко С. О., та зареєстрований в реєстрі № 1661, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою    ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» відступило  ОСОБА_2 право вимоги за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л., та зареєстрованим в реєстрі за № 1723, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та    ОСОБА_4 . 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оспорюваний договір відступлення права вимоги за кредитним договором укладено сторонами у належній простій письмовій формі; умова про оплатність даного договору не суперечить положенням діючого законодавства;             ОСОБА_2 , як фізична особа, є належною стороною договору відступлення прав вимоги.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
29 травня 2018 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від  представника                   ОСОБА_1 - адвоката Єпрем`яна Л. В. надійшла касаційна скарга на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Мотивувальна частина 
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
За положеннями пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах  (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 638/22396/14-ц.
 
Обґрунтовуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду послалася на таке.
 
У постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі           № 6-667цс15 вказано, що надання кредитних коштів кредитною спілкою фізичній особі здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків. 
 
Проте, у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15, на думку колегії Судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, було використано конструкцію «віртуальної» нікчемності (коли на рівні закону відсутня вказівка про нікчемність правочину, але за допомогою тлумачення робиться висновок про те, що правочин не породжує правових наслідків і це дозволяє не застосовувати відповідний правочин, для регулювання відносин сторін).
 
Тобто, у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15 відбулося незастосування умов договору, на підставі якого було відступлено право вимоги за кредитним договором, без визнання його недійсним та за відсутності вказівки норми закону про його нікчемність. 
 
Такий підхід Верховного Суду України не відповідає розумінню нікчемного правочину, закріпленого в ЦК України. Оскільки на рівні норм ЦК України, Закону України «Про кредитні спілки» або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність правочину про відступлення права вимоги за кредитним договором, вчиненого кредитною спілкою.
 
Підставою для прийняття справи № 465/646/11 (провадження 14-222цс18) на розгляд Великої Палати Верховного Суду була необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах щодо відступлення кредитними спілками права вимоги за кредитними договорами.
 
При цьому в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначено, що висновком Великої Палати Верховного Суду щодо відступлення кредитними спілками права вимоги за кредитними договорами є те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки; або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа з погодження Національного банку України. 
 
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погодилась із таким висновком Великої Палати Верховного Суду та зазначила, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. 
 
Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. 
 
У цих правовідносинах необхідно розрізняти право набувача за договором відступлення прав вимоги вимагати виконання зобов`язань в розмірі та обсязі на момент укладення цього договору, з його правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором без відповідного статусу фінансової установи. 
 
Отже, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Відтак, просила відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
 
Враховуючи те, що на цей час Великою Палатою Верховного Суду переглядається судове рішення у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі. 
 
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс» про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги, до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц (провадження № 61-23099св18).
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                                               С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. П. Курило