УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2164/16-ц Головуючий у 1-й інст. Лівочка  Л. І. 
Категорія 47    Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б. 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.
за участю секретаря     Пеклін Л.О.,
        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 289/2164/16-ц за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Радомишльської міської ради Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог -  ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 8 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І.,

ВСТАНОВИВ:

       У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 1000 кв.м., яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку й розташована в АДРЕСА_1 . Суміжним землекористувачем є ОСОБА_2 , яка набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_4 .
       Поряд із земельною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , межує належна ОСОБА_3 земельна ділянка, площею 0,1000 га, розташована по АДРЕСА_3 .
       Позивач вказує, що 7 жовтня 2009 року, ще за свого життя, ОСОБА_4 самовільно захопив належну ОСОБА_3 вказану земельну ділянку, встановивши на ній паркан.
       Рішенням Радомишльського районного суду від 8 листопада 2011 року було зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що ОСОБА_4 самовільно збудував житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_2 .
       Окрім того, отриманий на адвокатський запит архівний витяг з рішення Радомишльської міської ради від 14 листопада 1975 року №307 свідчить про те, що ОСОБА_4 виділено у користування земельну ділянку, площею 600 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 .
       Отже, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 протиправно користується земельною ділянко по АДРЕСА_2 , оскільки за життя її батько не мав жодних речових прав на це нерухоме майно.
       Також позивач зауважує, що ОСОБА_4 самовільно зніс паркан, який розмежовував будинковолодіння АДРЕСА_4 , й побудував гараж, частина якого (довжиною 6, 15 м. та глибиною 1 м) розташована на його земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 самовільно захопив понад 0,0006 га належної йому земельної ділянки.
       Оскільки ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем майна після смерті свого батька, відмовляється в добровільному порядку усунути зазначене порушення права власності, позивач просив відновити межу належної йому земельної ділянки, беручи за основу дані земельно-кадастрової документації, виготовленої при видачі йому державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ № 2127-0021, шляхом звільнення цієї земельної ділянки від самовільно побудованого гаража ( від будівельних матеріалів).
       Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 8 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
       Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою зміст рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 8 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Проведеною у цій справі експертизою встановлений факт самовільного будівництва житлового будинку на господарських споруд на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , а також той факт, що частина збудованого ОСОБА_4 гаража, розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 змістив межу земельної ділянки ( довжина порушеної межі становить 6, 15 м., а глибина вторгнення – 1 м.)
       Також зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 була виділена у встановленому законом порядку в користування ОСОБА_4 .
       У відзиві на апеляційну скаргу Радомишльська міська рада Житомирської області зазначає, що суду не надано доказів порушення прав позивача. Так, технічні паспорти на житловий будинок по АДРЕСА_2 свідчать про те, що він був збудований у 1976 році. В свою чергу, технічна документація на належну позивачеві земельну ділянку по АДРЕСА_1 , була виготовлена у 2015 році, вже після смерті ОСОБА_4 Межі даної земельної ділянки не були погоджені зі спадкоємцями останнього та при виготовленні технічної документації не був врахований фактичний порядок користування суміжними земельними ділянками. Межові знаки цих земельних ділянок відсутні, що підтверджується актом від 14 травня 2015 року. У державному акті ЖТ №2127-0021, виданому на ім`я ОСОБА_1 , помилково не зазначений збудований ОСОБА_4 гараж. Отже, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_4 самовільно захопив частину земельної ділянки, яка належить позивачеві.
       У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 у встановленому законом порядку набув право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 14 листопада 1974 року №307. На цій земельній ділянці ним був збудований житловий будинок та 16 листопада 2004 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на дане житло. Земельна ділянка, призначена для обслуговування цього житлового будинку, так й не була приватизована ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, доводи позивача щодо незаконності будівництва цього житлового будинку та безпідставності користування ОСОБА_4 земельною ділянкою, спростовуються матеріалами справи.
При виготовленні технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , позивач самовільно захопив земельну ділянку, яка знаходиться під частиною гаража, належного спадкоємцю ОСОБА_4 . Доказом цього є те, що розміри меж та площа належної позивачеві земельної ділянки, зазначена у державному акті, не відповідає розмірам меж та площі, які містяться у технічній документації та внесені до ДЗК. Причиною виникнення даного спору є неточності щодо площі та меж переданої у власність позивачеві земельної ділянки, які містяться у державному акті ЖТ №2127-0021. Так, використовуючи дані щодо опису меж земельної ділянки, які зазначені на плані у державному акті, можна дійти висновку про те, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 1000, 65 кв.м. Разом з тим, у власність ОСОБА_1 передано земельну ділянку, площею 1000 кв.м. Зазначений державний акт був виготовлений без технічної документації, внаслідок чого неможливо встановити точні абриси геодезичних вимірювань, каталог координат межі землекористування та площу земельної ділянки.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що державний акт, який був виданий на його ім`я 1 листопада 1995 року, експертний висновок у цивільній справі №2-275/10, а також інформація з ДЗК від 4 вересня 2015 року свідчать про те, що належна йому земельна ділянка, площею 0,00615 га, розміром 6,16 м. х 1,0 м, перебуває під гаражем, який збудований ОСОБА_4 суд не надав належної оцінки цим доказам та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч1,2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною 3 даної норми також передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання цих прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1000 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 , й призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка належить позивачеві на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ №2127-0021, виданого Радомишльською міською радою 1 листопада 1995 року.
Землекористувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 , яка успадкувала майно після смерті свого батька ОСОБА_4 .
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що вказана земельна ділянка не була виділена у користування ОСОБА_4 у встановленому законом порядку. На підтвердження цього позивач надав суду архівний витяг з рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 14 листопада 1975 року №307 про надання ОСОБА_4 у безстрокове користування земельної ділянки, площею 600 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 , та призначена для будівництва житлового будинку.
Разом з тим, досліджена судом ксерокопія витягу з рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 14 листопада 1975 року №307 містить інформацію про надання ОСОБА_4 у безстрокове користування земельної ділянки, площею 600 кв.м., призначеної для будівництва житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_2 ( а.с.87, том 1).
На підставі зазначеного рішення 27 листопада 1975 року вказана земельна ділянка була виділена в натурі та її межі були закріплені геодезичними знаками, що підтверджується відповідним актом ( а.с.88, том 1).
16 листопада 2004 року на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 .
Таким чином, вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що дана земельна ділянка була виділена у користування ОСОБА_4 у встановленому законом порядку й зведений на ній житловий будинок не є об`єктом самочинного будівництва.
Судом першої інстанції також був досліджений акт обстеження межі земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_2 № АДРЕСА_1 , складений комісією Радомишльської міської ради 14 травня 2015 року. У даному акті зазначено, що у зв`язку з відсутністю межових знаків земельних ділянок комісія позбавлена можливості провести встановлення межі між цими земельними ділянками та визначити її порушення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивач став власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 після того, як земельна ділянка по АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_4 в користування.
При цьому, суд зазначив, що у державному акті на право приватної власності на землю, виданому на ім`я позивача, площа земельної ділянки, яка передається у власність, вказана 1000 кв.м. Разом з тим, план зовнішніх меж цієї земельної ділянки, який міститься у даному державному акті, свідчить про те, що фактично її площа є більшою.
Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що на належній позивачеві земельній ділянці розташована частина збудованого ОСОБА_4 гаража.
       Суд першої інстанції також звернув увагу на ту обставину, що технічна документація на належну позивачеві земельну ділянку була виготовлена у вересні 2015 року, її межі не були погоджені зі спадкоємцями ОСОБА_4 .
       Пунктами 1.6, 1.7 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди), затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №28 від 15 квітня 1993 року, зокрема, передбачено, що виготовлення державних актів на право приватної власності на землю провадиться після винесення в натуру ( на місцевість) меж земельних ділянок за проектами їх відведення. На земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) і складання плану земельної ділянки.
       Згідно з п.1.10 Інструкції технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її в користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатам обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомості обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.
       Матеріали справи не містять доказів того, що при передачі у власність позивачеві вказаної земельної ділянки її межі були визначені в натурі, була виготовлена технічна документація, яка б містила абриси обміру земельної ділянки, її план, ділянки, складений за результатам обміру, збірний план землевласників і землекористувачів, відомості обчислення площ, матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами та власниками земельних ділянок.
       Отже, відсутні підстави стверджувати про порушення прав позивача.
       Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що факт самовільного захоплення належної позивачеві земельної ділянки підтверджується висновком експерта №379 від 26 травня 2011 року, є безпідставним, оскільки зазначена експертиза була проведена у іншій цивільній справі й стосувалась іншого предмета спору, а долучена до висновку план-схема, за відсутності даних щодо абрисів обміру належної позивачеві земельної ділянки та її меж в натурі, не є достатнім та беззаперечним доказом обгрунтованості позовних вимог. 
       Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
       
Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 8 листопада 2019 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 4 лютого 2020 року.