ПОСТАНОВА
Іменем України

12 лютого 2020 року 
Київ
справа № 814/1616/17
провадження № К/9901/46527/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А., 
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року (суддя Лісовська Н.В.) та Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року (судді Градовський Ю.М., Крусян А.В., Романішин В.Л.)
І. Суть спору
1. У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини № НОМЕР_2 , у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12 грудня 2017 року просив визнати неправомірними дії відповідача щодо вирішення питання за його рапортами про можливість дострокового розірвання контракту, контракт про проходження військової служби розірвати достроково з 07 серпня 2017 року, зобов`язати відповідача провести передбачені законодавством компенсаційні виплати на час припинення дії контракту.
2. Позовні вимоги пояснив тим, що має підстави для дострокового розірвання контракту через стійку втрату здоров`я, що підтверджено свідоцтвом про хворобу від 30 червня 2016 року № 472. На думку позивача, поняття особливого періоду є особистим суб`єктивним трактуванням відповідача та не відповідає чинному законодавству України.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3. Позивач проходить військову службу з квітня 2009 року. 21 травня 2013 року він підписав контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років.
4. За розпорядженням командира частини 30 червня 2016 року позивач пройшов медичний огляд у госпітальній військово-лікарській комісії військової частини НОМЕР_3 та отримав свідоцтво про хворобу № 472. У висновку зазначено діагноз та вказано про пов`язаність захворювання з проходженням військової служби. На підставі статті 41-в графи ІІ Розкладу хвороб позивача визнано обмежено придатним до військової служби.
5. 27 липня 2016 року т.в.о. начальника медичної служби військової частини звернувся до командира частини з рапортом про проходження позивачем військово-лікарської комісії та визнання його обмежено придатним до військової служби. На рапорті командир частини проставив резолюцію «Підлягає переведенню, якщо не висловлює бажання і надалі проходити військову службу у високомобільних військах».
6. 02 березня 2017 року позивач звернувся до командира 6 десантно-штурмової роти з рапортом про переведення на посаду начальника майстерні взводу технічного обслуговування ремонтної роти бронетанкової техніки ремонтно-відновлювального батальйону 145 окремого ремонтно-відновлювального полку озброєння Сухопутних Військ Збройних Сил України.
7. 30 березня 2017 року командир 79 окремої десантно-штурмової бригади підписав подання про призначення позивача на вказану вище посаду.
8. Листом від 12 травня 2017 року штаб командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України повернув без реалізації матеріали на призначення позивача, через те, що військовослужбовець подається до призначення не за фахом; рекомендовано надати витяг з послужного списку про проходження служби за ВОС-824 або надати відношення і документи за фахом.
9. 26 вересня 2017 року і 03 жовтня 2017 року позивач звертався до відповідача з рапортами про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі висновку ВЛК за станом здоров`я. Відповідач листом від 13 жовтня 2017 року повідомив про неможливість звільнення позивача з лав Збройних Сил України на підставі пункту «б» частини восьмої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ), оскільки вказана норма Закону передбачає звільнення за станом здоров`я, лише на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо особа не висловила бажання продовжувати військову службу.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення. 
10. Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 12 грудня 2017 року відмовив у задоволенні позову повністю.
11. Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 лютого 2018 року залишив постанову суду першої інстанції без змін.
12. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що закінчення періоду мобілізації не співпадає з припиненням особливого періоду, а передбачає видання Президентом України окремого указу про демобілізацію.
13. Відповідно до формулювання, наведеного в свідоцтві про хворобу від 30 червня 2016 року №  472, позивач «обмежено придатний до військової служби», а підставою для дострокового розірвання контракту та звільнення з військової служби є «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час». Отож, як зазначили суди попередніх інстанцій, підстав для дострокового розірвання контракту з позивачем і звільнення його з військової служби немає. 
IV. Касаційне оскарження 
14. У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
15. В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що відповідач безпідставно відмовив у достроковому розірванні контракту і підстави такої відмови ґрунтуються на помилковому трактуванні положень законодавства. Вважає, що суди попередніх інстанцій належно не оцінили обставин цієї справи, тому їхні рішення не відповідають вимогам законності і обґрунтованості. Переконує, що за станом здоров`я не може продовжувати військову службу, а керівництво військової частини безпідставно перешкоджає йому не тільки перевестися до іншої військової частини, але і достроково розірвати контракт, обґрунтовуючи це дією особливого періоду. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування. 
15. Відповідно до статті 2 Закону №2232-XII (тут і далі в редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
17. Згідно з частинами другою, третьою статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
18. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
19. За частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
20. Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.
21. Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону №2232-XII форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.
22. Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: 
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; 
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку. 
23. За змістом частини другої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення зі служби проводиться: <…> б) військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті; <…>.
24. Згідно з частиною шостою статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: <…> б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби; <…>. 
25. Відповідно до частини восьмої статті 26 Закону № 2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: <…> б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; <…>.
26. Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі – Закон № 1932-ХІІ) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
27. За статтею 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-ХІІ) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
VІ. Висновки Верховного Суду
28. Суди попередніх інстанцій встановили, що спір в цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби (яку він проходить за контрактом), покликаючись на положення пункту «б» частини восьмої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Суть полягає в тому, що ВЛК визнала позивача обмежено придатним до військової служби, а за правилами вказаної статті такий діагноз (в умовах особливого стану) є підставою для звільнення з військової служби у воєнний час. У мирний час звільнення з військової служби можливе, якщо військовослужбовець визнаний непридатним до військової служби. 
29. У такому контексті вирішення цього спору полягало в тому, щоб відповісти на доводи позивача стосовно того, чи діяв в Україні особливий період на дату, коли він ( ОСОБА_1 ) виявив намір достроково розірвати контракт і звільнитися з військової служби за станом здоров`я. 
30. З цього приводу Верховний Суд раніше уже висловив свою позицію, зокрема у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1991/17-ц, в якій зазначив, що «особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав». 
31. Дотримуючись такої правової позиції, у цій справі колегії суддів доводиться констатувати, що позивач виявив намір звільнитися з військової служби «за станом здоров`я» під час дії особливого періоду і в мирний час (воєнного стану в Україні чи в її окремих місцевостях не введено). 
32. Тому в обсязі встановлених в цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин є підстави погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про те, що висновок ВЛК про обмежену придатність до військової служби не дає підстав для звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я.
33. В аспекті спірних правовідносин, з урахуванням доводів касаційної скарги позивача, треба зазначити, що висновок про стан здоров`я військовослужбовця як умови, з якою пов`язується можливість подальшого проходження військової служби, дає ВЛК. Стосовно цього суди при вирішенні справи не можуть спиратися на пояснення сторін про незадовільний стан здоров`я, який перешкоджає належно виконувати військовий обов`язок. Вірогідність цих пояснень мусить мати належне документальне підтвердження, яке й може слугувати належним доказом в суді на підтвердження того, що військовослужбовець має право бути звільненим з військової служби «за станом здоров`я».
34. У цьому зв`язку також потрібно додати, що за встановлених в цій справі обставин питання про переведення позивача до іншої військової частини не охоплювалося предметом цього спору, адже вимоги стосувалися тільки щодо дострокового розірвання контракту. 
35. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі – Закон № 460-IX). 
36. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-IX касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
37. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі – в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX; далі – КАС) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
38. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
39. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
40. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що підстави для їх скасування чи зміни відсутні. 
41. Доводи касаційної скарги висновків судів та обставин справи не спростовують. 
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.
2. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року та Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року в цій справі – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 

Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко

                                                                                                    Н. А. Данилевич