Постанова 
Іменем України 
 
29 січня 2020 року  
м. Київ
 
справа № 757/61632/16-ц
провадження № 61-45312св18
 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А .Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач) 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»,
треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Ферентино», до якої приєдналося товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є., Заришняк Г. М.,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати недійсними договори про надання відновлювальної кредитної лінії:
- від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 380, укладений між закритим акціонерним товариством   «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якої є                     ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_6 , правонаступником якого є                     ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_8 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- від 30 листопада 2007 року № 599, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами.
Крім того, просили визнати недійсними договори іпотеки:
- від 13 травня 2010 року № 543, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 545, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 547, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- від 13 травня 2010 року № 550, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- від 13 травня 2010 року № 552, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 554, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 13 травня 2010 року № 540, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- від 06 серпня 2010 року № 1641, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.
Скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 543, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 545, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого   є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 547, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 550, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 552, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 540, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року № 1641, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 .
Свої вимоги позивачі обґрунтовували  тим, що після заміни позичальника у вищезазначених договорах кредиту вони набули права і обов`язки сторони у цих договорах.
Умови зазначених кредитних договорів є такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачам; такими, що передбачають обов`язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем; дискримінаційними стосовно споживача, у тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки; несправедливими; такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, зазначали, що за указаними кредитними договорами кредитні кошти були надані фізичним особам для споживчих потреб.
Відповідно до кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф на період дії договору застави заставодавець, у тому числі майновий поручитель, повинен відповідно до умов договору застави страхувати предмет застави у страховій компанії, погодженій з банком, за свій рахунок предмет застави в повному обсязі на його повну договірну (заставну) вартість на користь банку як вигодонабувача від ризиків, визначених банком, та протягом семи календарних днів з дати укладення договору застави зобов`язаний надати банку достатні документальні докази на підтвердження виконання зазначеного обов`язку: завірену копію договору страхування та/або страхового полісу, а також завірені копії платіжних документів про сплату страхового внеску та/або інших документів, що підтверджують набрання чинності договором страхування. Не допускається розстрочення сплати страхових платежів, страхових внесків, страхових премій за договорами страхування майна. Безумовна франшиза за договорами страхування не може перевищувати 2 % страхової суми, за винятком ризику викрадення автомобіля, за яким безумовна франшиза не може бути вища за 10 % страхової суми. 
Умови вказаного кредитного договору передбачають обов`язок заставодавця укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, що є несправедливою умовою договору згідно з пунктом 2 частини п`ятої  статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Вказавши у пункті 5.6 вказаного кредитного договору безумовну франшизу в розмірі лише 2 % та неможливість розстрочення страхових платежів, банк свідомо збільшив витрати заставодавця на укладення договору страхування. Крім того, умова про погодження страхувальника виключно банком фактично надає банку можливість отримання додаткового прибутку від укладення договору страхування саме на умовах, визначених кредитним договором за погодженням лише необхідних страхувальників. 
Вказані положення також передбачені кредитними договорами від 24 грудня               2007 року № 1054-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф. 
Відповідно до пункту 6.6 кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави, в тому числі майновим поручителем, позичальник на вимогу банку негайно сплачує штрафні санкції. При цьому банк має право призупинити видачу кредитних коштів позичальнику та/або застосувати заходи для дострокового погашення кредиту. 
Позивачі зазначають, що умови вказаних кредитних договорів передбачають: визначення страхувальника предметів застави виключно банком; встановлення умовами договору страхування максимальної межі безумовної франшизи з метою підвищення розміру страхових платежів; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування, можливість банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку призупинити видачу кредитних коштів; у разі невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку застосувати заходи відповідальності шляхом накладення значних штрафів та пені. Вказані умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
Крім того, суттєвою підставою своїх вимог позивачі зазначають ненадання інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення. 
Так, при укладенні кредитних договорів від 31 травня 2006 року № 602-Ф,                              від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф,                                            від 30 листопада 2007 року № 599  кредитодавець не надав списку страхових компаній, які є погодженими ним, що унеможливлює встановлення вартості надання такими компаніями страхових послуг та розміру страхових платежів. Таким чином, кредитодавець порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. 
Вказане порушення було допущено при укладенні всіх кредитних договорів. 
Крім того, вказуючи у графі «залишок заборгованості за кредитною лінією на кінець періоду, дол. США» інформацію лише щодо повернення тіла кредиту, банк свідомо ввів позичальника в оману щодо вартості кредиту та розміру грошових коштів, які підлягають поверненню, чим грубо порушив права споживача та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». 
Вважають, що відповідно до частини шостої статті 19 вищевказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. 
Також позивачі посилались на те, що умови кредитного договору від 31 травня 2006 року № 602-Ф встановлюють право банку на одностороннє збільшення процентів за користування кредитом у будь-якому розмірі та фактично за будь-яких підстав. Аналогічні пункти містяться в умовах інших кредитних договорів. Тобто умови кредитних договорів містять дисбаланс прав та обов`язків позичальника, що ставить у тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов`язаннях. 
Вважають, що такі умови кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання їх недійсними.
Пунктом 3.3.3 кредитних договорів передбачено, що позичальник має здійснити дострокове погашення кредиту саме протягом семи робочих днів, а не тридцяти календарних днів, як того вимагає Закон України «Про захист прав споживачів». 
Пунктами 7.4.1-7.4.3 кредитних договорів передбачено обов`язок щодо сплати комісій за управління кредитною лінією, за відкриття рахунків та сплати будь-яких інших комісій, що передбачені додатком  2 до кредитних договорів. Згідно з пунктом 4.1 кредитних договорів позичальник може достроково повернути кредит за умови оплати комісії у сумі 1 % від суми дострокового погашення. Встановивши у кредитних договорах сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачам. При цьому банк нараховував, а позивачі сплачували комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача. 
Посилаючись на статті 13, 203, 215, 546, 572, 575, 548 ЦК України, позивачі просили позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року у складі судді Васильєвої Н. П. позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсними:
- кредитний договір від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 з усіма додатковими угодами;
- кредитний договір від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 380,  укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; 
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 379-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 377-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_6 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- кредитний договір від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «Тас-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; 
- кредитний договір від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладений між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_8 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 543, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 545, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 547, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 550, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 552, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 554, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;
- іпотечний договір від 13 травня 2010 року № 540, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; 
- іпотечний договір від 06 серпня 2010 року № 1641, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.
Скасовано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 543, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 545, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 547, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 550, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 552, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; 
- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 540, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якої є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»;
- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року № 1641, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні договорів та додаткових договорів між сторонами у справі був порушений баланс договірних прав та обов`язків споживача, а тому зазначені договори визнані недійсними.
Зокрема, умовами кредитних договорів передбачається обов`язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною банком, що є несправедливою умовою договору згідно з пунктом 2 частини п`ятої  статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачі позбавлені права здійснити вільний вибір страховика на власний розсуд. Крім того, витрати за договором страхування не були передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, і законодавством не передбачено обов`язку укладати договори страхування виключно зі страховиками, погодженими кредитодавцем. Встановлення безумовної франшизи за договорами страхування не більше 2 % від страхової суми також обмежує права споживача на укладення договору страхування та збільшує витрати на укладення такого договору.
Суд першої інстанції також виходив із того, що кредитодавець не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розрахунок сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому вираженні з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно з вимогами пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Крім цього, банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків. Банк також не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунка, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунка у грошовому вираженні у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; не визначив відповідальності кредитора при порушенні умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту, зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки, не зазначені в договорі, як того вимагає пункт 9 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків». 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні кредитні договори, за винятком кредитного договору № 599, були укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та підлягають визнанню недійсними. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним кредитного договору № 599, суд виходив із того, що позичальником у момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», і, як наслідок, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до вказаного договору.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишено без змін. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що у позивачів відсутнє право на звернення до суду, оскільки вони не були первинними позичальниками. Зазначені договори укладалися між іншими фізичними та юридичними особами, які виконували умови цих договорів і не ставили питання про визнання їх недійсними. Позивачі не були стороною спірних договорів на момент їх підписання, що виключає можливість порушення їх прав у момент укладання договорів.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції не враховано Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції від 18 листопада                          2003 року, яка діяла на момент укладення вищезазначених кредитних договорів, який не встановлював таких ознак недійсності договорів зі споживачами, як несправедливі умови чи укладення договору з використанням нечесної підприємницької практики.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2018 року ОСОБА_3 як особа, яка не приймала участі у справі, проте вважала, що оскаржуваним рішенням порушені її права та обов`язки подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
У листопаді 2019 року ТОВ «Ферентино» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
У грудні 2019 року до Верховного Суду звернулось ТОВ «Кавицький» із заявою про приєднання до касаційної скарги ТОВ «Ферентино», в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстав для скасування немає. 
 
У лютому 2019 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у АТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду відзив, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду.
У лютому 2019 року Національний Банк України подав до Верховного Суду відзив, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом установлено, що 31 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_4 (боржником) укладено кредитний договір № 602-Ф, за умовами якого останньому відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних та строком повернення до 14 травня 2011 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 602-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
15 серпня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого останній прийняв право вимоги, у тому числі й за кредитним договором від 31 травня 2006 року № 602-Ф, укладеним із                       ОСОБА_4 
24 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест» (позикодавець) та ОСОБА_1 (боржником) укладено кредитний договір                                № 1054-Ф, згідно з яким позичальнику відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних та терміном повернення коштів до 23 грудня 2014 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 1054-Ф цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, споживчі потреби.
08 червня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_4 (боржником) укладений кредитний договір                        № 340-Ф, за умовами якого останньому відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 631 000,00 доларів США зі сплатою 15 % річних та строком повернення до 07 червня 2010 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 340-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
07 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест», яке є правонаступником закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 39 до кредитного договору № 340-Ф про переведення боргу, відповідно до умов якого останній прийняв право вимоги, у тому числі й за кредитним договором                                    від 08 червня 2005 року № 340-Ф, укладеним між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест» та ОСОБА_4 
27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» (боржник) укладено кредитний договір № 380, згідно з яким позичальнику відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 250 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних на період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та                 15 % річних на період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року із терміном повернення до 26 липня 2010 року.
29 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «СведбанкІнвест», товариством з обмеженою відповідальністю  «Кавицький» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 16, відповідно до умов якого сторони погодили включити ОСОБА_1 як позичальника та виклали кредитний договір в новій редакції.
13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 23, відповідно до умов якого сторони погодили виключити товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький» як позичальника та виклали кредитний договір у новій редакції.
Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору № 380 (з урахуванням внесених змін) цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_5 (боржником) укладено кредитний договір                       № 379-Ф, за умовами якого останній відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 550 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних за період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року зі строком повернення до 26 липня 2010 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 379-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору від 27 липня 2005 року                    № 379-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.
27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_6 (боржником) був укладений кредитний договір                    № 377-Ф, відповідно до якого останній відкрито кредитну лінію, що відновлюється,  у розмірі 1 600 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних за період із 01 жовтня 2005 року до 26 липня 2010 року зі строком повернення до 26 липня 2010 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 377-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору від 27 липня 2005 року                   № 377-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.
27 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_7 (боржником) укладено кредитний договір № 378-Ф, відповідно до якого останній відкрито кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 600 000 ,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за період із 27 липня 2005 року до 30 вересня 2009 року та 15 % річних за період із 01 жовтня 2005 року до                               26 липня 2010 року зі строком повернення до 26 липня 2010 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 378-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
13 травня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору від 27 липня 2005 року № 378-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.
31 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та ОСОБА_8 (боржником) укладено кредитний договір № 601-Ф, за умовами якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, у розмірі 1 000 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних та строком повернення до 14 травня 2011 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 601-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.
15 серпня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства «ТАС-Інвестбанк»), ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого остання приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору від 31 травня 2006 року № 601-Ф, укладеного між первісним позичальником та банком.
30 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький» (боржником) укладено кредитний договір № 599, відповідно до якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надав позичальнику кредит у розмірі 4 500 000,00 доларів США зі сплатою                         12 % річних та терміном повернення до 29 листопада 2014 року.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору № 599 цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, оплата ремонтних робіт.
За наслідками укладених договорів переведення боргу, додаткових договорів до кредитних договорів ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором від 31 травня 2006 року № 602-Ф, від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 08 червня 2005 року № 340-Ф, від 27 липня 2005 року № 380.
За наслідками укладених договорів переведення боргу ОСОБА_2 є боржником за кредитними договорами від 27 липня 2005 року № 379-Ф,                                 від 27 липня 2005 року № 377-Ф, від 27 липня 2005 року № 378-Ф, від 31 травня 2006 року № 601-Ф.
На забезпечення виконання умов кредитних договорів укладено іпотечні договори від 13 травня 2010 року № 543 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня 2010 року № 545 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня                            2010 року № 547 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня                            2010 року № 550 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня                          2010 року № 552 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня                          2010 року № 554 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 13 травня                          2010 року № 540 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; від 06 серпня 2010 року № 1641 між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що у позивачів відсутнє право на звернення до суду, оскільки зазначені договори укладалися між іншими фізичними та юридичними особами, які виконували умови цих договорів і не ставили питання про визнання їх недійсними. Крім того, вважав, що відсутність у позивачів на момент укладення кредитних договорів будь-яких пов`язаних із ними суб`єктивних прав та законних інтересів, що виключало можливість їх порушення та відповідно застосування до спірних відносин вказаних позивачами норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» про недійсність договорів. 
 
Проте, колегія суддів не може погодитись із такими висновками виходячи з наступного. 
 
Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. 
 
Аналіз статті 520 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що за наслідками укладення договору про переведення боргу здійснюється заміна особи як суб`єкта учасника цивільних правовідносин, при цьому статус сторони боржника є неподільним, у зв`язку з чим новий боржник набуває всю повноту прав та обов`язків за відповідним договором, а первісний боржник вибуває з відповідних правовідносин повністю. 
 
Проте, вказавши про відсутність у наступного позичальника певних прав за оспорюваними договорами, в тому числі права на подачу позову, апеляційний суд тим самим безпідставно визнав наявність таких прав та кореспондуючих їм обов`язків у первісних позичальників.
 
Конституційним судом України у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп закріплено, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. 
 
Враховуючи, те що позивачі є стороною кредитних договорів, вони мають суб`єктивне право на звернення із позовом до суду про визнання договорів недійсними, за якими вони є стороною.
Вказані права не можуть зникнути та належать стороні договору. Отже, покладення таких прав та відповідних обов`язків на первісних позичальників (в тому числі особу, яка подала касаційну скаргу), які вже не є сторонами цих договорів, є протиправним.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що дізнались про порушене право лише після здійснення виконання несправедливих умов кредитних договорів та застосування банком вказаних умов кредитних договорів, які суперечать вимогам законодавства України. 
 
Зокрема, ПАТ «Дельта Банк» у жовтні 2014 року було ініційовано в односторонньому порядку підвищення процентної ставки за кредитними договорами у зв`язку «зі зростанням вартості кредитних ресурсів на ринку фінансових послуг». У зв`язку із незгодою позичальників на таку зміну ПАТ «Дельта Банк» пред`явлено до дострокового погашення усієї суми кредиту, з подальшим нарахуванням додаткових платежів (проценти, неустойка) щодо такої суми фактичні обставини (зростання вартості кредитних ресурсів на ринку фінансових послуг), які сформували фактичний склад для зміни відповідачем процентної ставки, а в наступному - строку користування кредитом та його вартості знаходилися поза межами волі позивачів та їх знань. Таким чином, позивачі отримали об`єктивну можливість встановити реальну суму, строк та інші умови видачі кредиту, а також чи є положення договорів несправедливими лише після їх застосування по відношенню до них та збільшення процентної ставки по кредитам та пред`явлення кредитів до дострокового погашення. Як зазначили позивачі, ініціювавши процедуру зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку та у зв`язку з цим в наступному заявивши вимогу щодо дострокового погашення кредитних коштів, ПАТ «Дельта Банк» змінив базу платежів, на яку мають нараховуватись проценти та штрафні санкції за період прострочення дострокового погашення заборгованості, що призвело до зміни сукупної вартості кредитів та його складових. При цьому відповідач ПАТ «Дельта Банк» завчасно не повідомляв та з урахуванням таких умов кредитів не міг повідомити позивачів про змінену вартість при укладенні договору чи після такого укладення, проте до початку процедури зміни відсоткової ставки, тобто до жовтня 2014 року. Водночас, відповідач ПАТ «Дельта Банк» не надав доказів того, в якій спосіб позивачі були повідомлені про вказані обставини та відповідно могли знати про порушення своїх прав. 
 
Разом з тим, апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позову з підстав того, що у позивачів відсутнє право на звернення до суду, підстави позову не перевірив. 
При цьому суд апеляційної інстанції взагалі не застосував до правовідносин за спірними договорами норм матеріального права - Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01 грудня 2005 року та в редакції від 18 листопада 2003 року, вважаючи, що позивачі не мали права на звернення до суду та їх права не порушені.
 
Стосовно питання доступу до суду ЄСПЛ в ухвалі щодо прийнятності заяви                         № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
 
Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).
 
За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що у позивачів відсутнє право на звернення до суду,не звернув достатньої уваги на предмет і підстави поданого позову, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також наявність порушеного права позивача, встановленого законом, на звернення до суду за захистом такого права та права на оскарження оспорюваних договорів.
 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду та постанову Верховного Суду на підставі статей 409, 411, скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 405, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційні скарги ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Ферентино», до якої приєдналося товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року та постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська 
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун