ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 704/253/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Фролова О.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 лютого 2020 року                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                                        Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                  Костюк Л.О., Собківа Я.М.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 31 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Тальнівська районна державна адміністрація Черкаської області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

                                                  В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №36-ДК/0024/По/08/01-19 від 27.02.2019 р., винесену державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Черкаській області Тихоновським С.Г. 
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01.02.2019 року головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Тальнівському районі Сикаловим Г.А. та державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Черкаській області Тихоновським С.Г. було незаконно винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №36-ДК/0024/По/08/01-19 на ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 531 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Крім того, інспектором Тихоновським С.Г. було складено незаконне Повідомлення про сплату шкоди, заподіяної внаслідок самовільного заняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу з розрахунком розміру шкоди в розмірі 90 504 грн. 
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 31.01.2020 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Тальнівська районна державна адміністрація Черкаської області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено частково. Скасовано постанову від 27.02.2019 р. № 36-ДК/0024По/08/01/-19 про притягнення до адміністративної відповідальності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» ОСОБА_1 за ст. 531 КУпАП та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 531 КУпАП закрито. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час обстеження земельних ділянок кадастровий номер 7124085800:01:001:0900, 7124085800:01:001:0916 встановлено, що позивачем самовільно використовуються вказані землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: на момент перевірки вони засіяні пшеницею. В даних діях встановлено порушення вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, а саме: самовільне зайняття (використання) земельних ділянок, відповідальність за яке передбачена ст. 531 КУпАП. 
Таким чином, апелянт вказує на відсутність у позивача права користування земельними ділянками із кадастровими номерами. Стосовно зазначення площі земельної ділянки з кадастровим номером 7124085800:01:001:0916 в розмірі 19,9740 га, а не 13,974 га, апелянт вказав на допущення технічної описки, що не може впливати на суть вчиненого правопорушення.
Також зазначає, що ним не пропущено строки накладення адміністративного стягнення з огляду на те, що вони є триваючим, а тому останнє застосовується не пізніше як через два місяці з дня його виявлення.
Позивачем та третьою особою відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили. 
Зважаючи на неявку в судове засідання представників сторін, належним чином, повідомлених про час, дату та місце судового розгляду справи, судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України  справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки зі зборів засновників ТОВ «Надія» від 11.10.2003 р. директором ТОВ «Надія» обрано ОСОБА_1 .
Згідно довідки виконкому Лісівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області № 86 від 25.02.2019 р. ТОВ «Надія» є правонаступником КСП «Надія» та веде господарську діяльність на території Лісівської сільської ради.
Згідно довідки виконкому Лісівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області № 45 від 01.02.2019 р. в користуванні ТОВ «Надія» станом на 01.01.2019 р. знаходиться 1741,0072 га землі, з яких 126,3718 га землі державної власності (запас), 55,0954 га землі державної власності (резерв).
Згідно припису Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 20.02.2019 р. №36-ДК/0045Пр/03/01/-19, який вручено директору ТОВ «Надія» Кіфу В.О . встановлено порушення вимог ст. 531 КУпАП, що полягає у самовільному використанні земельних ділянок площею 27,6036 га та площею 19,9740 га для ведення товарного с/г виробництва та зобов`язано в 30-денний термін усунути вказане порушення земельного законодавства шляхом приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
Згідно Проколу про адміністративне правопорушення від 20.02.2019 р. №36-ДК/0026П/07/ 01/-19, складеного державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Тихоновським С.Г. встановлено, що 01.02.2019 р. земельні ділянки державної власності в адміністративних межах Лісівської сільської ради Тальнівського району за межами населеного пункту площею 27,6036 га та площею 19,9740 га використовуються самовільно для ведення товарного с/г виробництва і на момент перевірки засіяні озимою пшеницею. В означених діях вбачається порушення вимог ст. 125,126 ЗК України, за що передбачена відповідальність за ст. 531 КУпАП.
Згідно Повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 27.02.2019 р. №36-ДК-0008ШК/11/01/-19 про сплату шкоди, заподіяної внаслідок самовільного заняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу та Розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки за межами населеного пункту в адмінмежах Лісівської сільської ради розмір шкоди становить 90 504 грн.
Згідно постанови державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Тихоновським С.Г. про накладення адміністративного стягнення від 27.02.2019 р. №36-ДК/0024По/08/01/-19, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 53-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є постійним користувачем земельних ділянок, а тому підстави для застосування адміністративного стягнення відсутні. Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що оскаржувана постанова була винесена із порушенням строків притягнення позивача до відповідальності.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно з ч.ч. 1 та 2  ст. 2 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Відповідно до  ст. 187 ЗК України  контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.
Згідно з  ст. 188 ЗК  державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.
Згідно  постановою КМУ від 22.07.2016 №482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України»  організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності є завданнями Держгеокадастру.
Відповідно до пп. 251 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.
Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначає  Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19.06.2003 №963-IV  (далі - Закон № 963-IV), який спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.
Відповідно до  ст. 4 цього Закону, об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.
Згідно із  ст. 6 Закону № 963-IV  до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.
Відповідно до змісту  ст. 9 Закону №963-IV  державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються, зокрема, шляхом проведення перевірок.
Згідно з  ст. 10 Закону №963-IV  державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема:
- безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;
- давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених  законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків;
- складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності;
- викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства України.
Відповідно до зазначених норм, контроль за використанням та охороною земель є прямим обов`язком інспекторів; законодавством визначено перелік конкретних дій та заходів на вчинення яких уповноважено державних інспекторів.
Так, згідно постанови державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Тихоновським С.Г. про накладення адміністративного стягнення від 27.02.2019 р. №36-ДК/0024По/08/01/-19, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 531 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7104449982016 від 14.11.2016 р. земельна ділянка кадастровий номер 7124085800:01:001:0900 перебуває у державній власності та становить площу 27,6036 га. Також у витягу зазначено, що дана земельна ділянка в оренді ТОВ «Надія», договір зареєстровано 27.07.2011 терміном з 27.07.2011 по 28.02.2017.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7104456832016 від 15.11.2016 р. земельні ділянка кадастровий номер 7124085800:01:001:0916 перебуває у державній власності та становить площу 13,9740 га. Також у витягу зазначено, що дана земельна ділянка в оренді ТОВ «Надія», договір зареєстровано 27.07.2011 терміном з 27.07.2011 по 28.02.2017.
Таким чином, оскільки розмір земельної ділянки кадастровий номер 7124085800:01:001:0916, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про накладення адміністративного стягнення самовільно використовується ТОВ «Надія» (19,9740 га) не відповідає фактичним розмірам (13,9740 га) на 6 га, відповідно і не відповідає дійсності розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного заняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, оскільки згідно розрахунку площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить 47,5776 га (27,603 га + 19,9740 га), то суд приходить до висновку, що позов в частині скасування постанови про накладення адміністративного стягнення на позивача підлягає до задоволення.
Разом з тим, вказані висновки є помилковими, оскільки, як зазначив відповідач, під час складення постанови про накладення адміністративного стягнення було допущено технічно описку в частині зазначення площі земельної ділянки з кадастровим номером 7124085800:01:001:0916 в розмірі 19,9740 га, а не 13,974 га, а тому допущення технічної описки не може впливати на суть вчиненого правопорушення. Окрім того слід зазначити, що розрахунок заподіяної шкоди не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а, отже, не створює для позивача жодних правових наслідків.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею сер ЧР14-4 від 05.02.1996 року КСГП «Надія» с. Лісове (правонаступником якого є ТОВ «Надія») землекористувачу надається у постійне користування 648. 2 га землі в межах згідно з планом землекористування.
Згідно постанови ВСУ від 26.03.2012 р. (справа №50002-24/216-2011) щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою, Конституційний Суд України рішенням від 22.05.2005 р. №5-рп/2005 визнав неконституційним та вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою та що стаття 93 ЗК 2001 р. не обмежує та не скасовує діюче право постійного користування земельною ділянкою, набуте громадянами у встановлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування земельною ділянкою залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач є постійним землекористувачем земельних ділянок, а тому підстави для накладення адміністративного стягнення відсутні.
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Пунктом «ґ» ч.1 ст. 211 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням.
Статтею 531 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки. При цьому, ст. 53 КпАП України передбачає відповідальність за використання земель не за цільовим призначенням.
  Відповідно до норм  ст. 1 Закону № 963-IV самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Статтями 125, 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Як вбачається з матеріалів справи, право користування на земельні ділянки кадастрові номери 7124085800:01:001:0900, 7124085800:01:001:0916 за ТОВ «Надія» відсутнє.
Колегією суддів встановлено, що  01.03.2004 між Тальнівською РДА - орендодавцем і ТОВ "Надія" - орендарем укладено договір оренди земельної ділянки № 64/1, зареєстрований у Тальнівському районному відділі земельних ресурсів від 17.04.2004 за № 14 із строком дії, згідно укладених додаткових угод, було визначено сторонами до 28.02.2017.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 30.11.2017 р. у справі № 925/1293/17 позовні вимоги ТОВ «Надія» задоволено частково. Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки від 01.03.2004 (з урахуванням змін). Визнано укладеною додаткову угоду до зазначеного договору з урахуванням змін, внесених до договору у період його дії, у редакції, запропонованій позивачем 26.01.2017 (зміст цієї додаткової угоди викладено у пункті 3 резолютивної частини рішення суду). В іншій частині позову відмовлено повністю. 
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2018 р., залишеного без змін постановою Верховного Суду від 06.12.2018 р. рішення Господарського суду Черкаської області від 30.11.2017 р. скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю. 
З огляду на викладене слід дійти висновку, що право користування земельними ділянками із кадастровими номерами 7124085800:01:001:0900, 7124085800:01:001:0916 за ТОВ «Надія» припинено. 
Відповідач зазначає, що по акту приймання-передачі зазначені земельні ділянки повернуті не були та продовжують використовуватись позивачем.
В даному випадку посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 26.03.2012 р. (справа №50002-24/216-2011) колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки позивач скористався своїм правом та змінив право користування земельними ділянками на підставі акту постійного користування на право користування на підставі договору оренду. Натомість вказане рішення Верховного Суду України стосується виключно тих осіб, які не змінили вид користування земельною ділянкою із акту на право користування на договір оренди. Тобто, уклавши договір оренди земельної ділянки, позивач автоматично втратив право користування земельною ділянкою на підставі акту постійного користування. Слід зазначити, що чинне законодавство на сьогоднішній день не передбачає право користування земельною ділянкою на підставі акту постійного користування.
Також не може свідчити про право користування земельними ділянками сплата позивачем відповідних податкових платежів за їх користування з огляду на відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про їх передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки.
Таким чином, оскільки після закінчення строку дії договору оренди ТОВ «Надія» не повернуло земельні ділянки, а продовжило їх використання, слід дійти висновку про її самовільне використання позивачем.
Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 11.09.2019 р. у справі № 1840/2690/18, від 09.10.2019 р. у справі № 724/1843/18.
Згідно із ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніше як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Як зазначено в листі Міністерства юстиції України від 02.08.2013 р. № 6802-0-4-13/11 триваючими визначаються правопорушення, які почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку.
Оскільки позивач після закінчення дії договору оренди земельних ділянок не припинила користуватися ними, слід дійти висновку, що нею вчинено триваюче правопорушення. 
Так, особу порушника встановлено 20.02.2019 р. під час проведення перевірки та фактичного огляду земельної ділянки, тоді як адміністративне стягнення накладено 27.02.2019 р., тобто в межах строків визначених законодавством.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно порушення відповідачем строків притягнення до адміністративної відповідальності.
Разом з тим, вирішуючи дану справу, колегія суддів акцентує увагу на наступному.
Відповідно до ч. 1 ст. 268 Кодексу про адміністративне правопорушення особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати  докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою  адвоката,  іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням  юридичної особи,  виступати рідною мовою і користуватися послугами  перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про  адміністративне правопорушення  розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.  
При розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою  статті 44,  статтями 51,  146,  160,  1724  -  1729,  173, 1732, частиною третьою  статті 178,  статтями 185,  1851,  статтями 1857,  187 цього Кодексу, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.  У разі ухилення від явки на виклик органу внутрішніх справ або судді районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду цю особу може бути органом внутрішніх справ  (Національною поліцією)  піддано приводу.
Законами України  може бути передбачено й інші випадки, коли явка особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в орган (до посадової особи), який вирішує справу, є обов`язковою.
Як вбачається з матеріалів справи, жодних доказів того, що позивач була повідомлена про проведення перевірки, про дату, місце та час розгляду справи матеріали справи не містять, як і не містять доказів направлення та отримання складених відповідачем актів, припису, протоколу та постанови про накладення адміністративного правопорушення, що свідчить про недотримання процедури накладення адміністративного стягнення.
Позивач в позові зазначає, що про те, що перевірка була проведена та за її результатами був складений акт вона дізналася лише 19.02.2019 р. В той же час, доказів того, що вона була повідомлена про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення та/або відмовилась бути присутньою чи надавати пояснення, матеріали справи не містять.
Таким чином, порушення відповідачем процедури притягнення позивача до відповідальності дає суду підстави дійти висновку про протиправність оскаржуваної постанови та наявності підстав для  її скасування.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 4 ст. 246 Кодексу адміністративного судочинства України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; 7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що в такому випадку підлягає зміні мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині підстав для задоволення позову. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.  229,  243,  244,  250,  310,  315,  317,  321,  322,  325,  328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 31 січня 2020 року, з урахуванням висновків суду.
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя:                                                                      О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                          Л.О.Костюк

                                                                                                    Я.М.Собків