Справа № 345/3496/19 
Провадження № 22-ц/4808/312/20 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Томин О.О., Ясеновенко Л.В.
               за участю секретаря                        Маслей А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, на заочне рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Миговича О.М., ухвалене 24 вересня 2019 року в м. Калуші Івано-Франківської області, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно заяви б/н від 10 березня 2011 року відповідач отримав в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг. В порушення вимог закону та умов договору позичальник належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 09 липня 2019 року утворилася заборгованість на суму 45 304,17 грн. Зокрема: 18 305,52 грн – заборгованість за тілом кредиту, 11 139,99 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 409,07 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 816,06 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 2133,53 грн – штраф (процентна складова). Посилаючись на зазначені обставини позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 45 304,17 грн та судові витрати. 
Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року, з врахуванням ухвали суду від 11 листопада 2019 року про виправлення описки, позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 10 березня 2011 року в розмірі 15 000,00 грн непогашеної частини тіла отриманого кредиту та 1 921,00 грн судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у заяві позичальника від 10 березня 2011 року не зазначена процентна ставка за користування кредитом, як і відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів). Долучені банком до позовної заяви Тарифи банку, а також Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. З огляду на це відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді обумовили сплату відсотків за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Разом з тим оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів у розмірі 15 000,00 грн.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення решти заборгованості за тілом кредиту, неустойки (пені та штрафу) скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги товариства задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що основними вимогами банку є повернення наданих позичальнику та фактичне використання ним кредитних коштів. Матеріалами справи підтверджується, що 10 березня 2011 року ОСОБА_1 згідно поданої ним заяви відкрито картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», видано картку із встановленим кредитним лімітом, який в подальшому збільшувався. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо заборгованості за тілом кредиту вказував, що ця заборгованість утворилася за рахунок списання кредитних коштів на погашення щомісячного платежу по сервісу «Оплата частинами» та щомісячної комісії за кредитне обслуговування карти. А отже, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, у суду першої інстанції не було підстав для відмови в стягненні частини заборгованості по тілу кредиту, в тому числі, за простроченим тілом. 
Також зазначено, що в день підписання анкети-заяви позичальником підписано і Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В ній встановлено базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір та строк внесення щомісячних платежів, відповідальність у вигляді неустойки (пені та штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань тощо. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами були досягнуті усі істотні умови договору. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
В засідання апеляційного суду представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Рокетська С.В. не з`явилася будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. В судове засідання також не з`явився повторно ОСОБА_1 , який повідомлявся про розгляд справи за адресою місця проживання, зазначеною в його анкеті-заяві. При цьому враховуючи, що оскаржуване рішення є заочним, неявку відповідача в судове засідання, зняття його з реєстрації місця проживання за рішенням суду (а.с.41), відсутність даних щодо його місця проживання (місця перебування) оголошення про розгляд справи було розміщено на веб-сайті апеляційного суду. Тому перешкод її розглядові у відсутності сторін відповідно до статті 372 ЦПК України судом не встановлено. 
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Крім того підтвердив, що ознайомлений і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді для ознайомлення (а.с.10).
На підставі цієї заяви банк відкрив відповідачу картковий рахунок та встановив ліміт кредитних коштів, які були доступні для використання ним.
Згідно наданого банком розрахунку станом на 09 липня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором складала 45 304,17 грн. З них, зокрема: 18 305,52 грн – заборгованість за тілом кредиту, 11 139,99 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 409,07 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 816,06 грн – заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 2633,53 грн – заборгованість по штрафах (а.с.5, 6-9).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» покликалося на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 березня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за цим договором, позивачем, крім розрахунку заборгованості, було також надано суду першої інстанції копію анкети-заяви про приєднання позичальника до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 цього кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього кодексу).
Частиною другою статті 1054 ЦК встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як передбачено частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
З огляду на те, що умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. У зв`язку із цим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме вказані умови, а не інші. Тому враховуючи зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору, зокрема, неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами в самому договорі).
З`ясовано, що у заяві позичальника від 10 березня 2011 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності, зокрема неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів банку, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення. 
Разом з тим матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Як і того, що вказані документи (копії яких долучено до позовної заяви) на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та штрафів саме в зазначених у них розмірах і порядках нарахування. 
Крім того, не може бути належним доказом і роздруківка з сайту банку, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (позикодавця), що може вносити і вносить відповідні зміни в умови й правила споживчого кредитування. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені і штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно вказаних обставин не доводять.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження№ 14-131цс19).
Враховуючи, що долучені позивачем до матеріалів справи Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису позичальника, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 грудня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. 
Таким чином, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони у письмовій формі обумовили відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафів.
При цьому не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позичальник разом з анкетою-заявою підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої визначено, в тому числі, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафів, з огляду на наступне.
Згідно статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як вбачається із матеріалів справи, Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не була подана банком до суду першої інстанції.
Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підтвердження обґрунтуваності позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, копії анкети-заяви від 10 березня 2011 року, витягів з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав. З поданої його представником 19 липня 2019 року в ході розгляду справи заяви вбачається, що він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви відсутні.
Отже, позивач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд та не надав місцевому суду належних доказів на підтвердження узгодження сторонами відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Долучаючи до апеляційної скарги копію Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як доказ в обґрунтування позовних вимог, апелянт згідно з вимогами статі 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.
Відповідно колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме копію вказаної довідки, оскільки такі докази позивачем в ході розгляду справи по суті у встановленому законом порядку суду не подавалися та не були предметом дослідження. Такі додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.
При цьому зауважує, що банком надано копію Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором SAMDN5000041777657, хоча позовні вимоги заявлені за кредитним договором № б/н від 10 березня 2011 року без зазначення назви договору. 
Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інших сум заборгованості за тілом кредиту.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн.
Правовідносини сторін за кредитним договором регулюються, в тому числі, статтею 1054 ЦК України.
Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Пункт 1.1.1. доданих до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг визначає терміни і поняття, при цьому поняття тіло кредиту та прострочене тіло кредиту в ньому відсутні.
Відповідно до п.п. 1.1.1.60. Умов та Правил надання банківських послуг, мінімальний обов`язковий платіж - розмір боргових зобов`язань клієнта, які щомісячно має сплачувати клієнт протягом терміну дії карти. Цей платіж розраховується, як сума овердрафта і суми щомісячного платежу, що складається з нарахованих до сплати відсотків і частини заборгованості за кредитом.
Овердрафт – короткостроковий кредит, який банк надає клієнту у разі, якщо сума операції за платіжною карткою перевищує суму залишку коштів на його рахунку, в розмірі ліміту кредитування (п.1.1.1.63. Умов та Правил надання банківських послуг).
Прострочений кредит - кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті Банку в термін, передбачений договором (п. п. 1.1.1.88. Умов та Правил надання банківських послуг).
Кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - це розмір коштів, що надаються Банком Клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та зворотності (п. 1.1.1.54. Умов та Правил надання банківських послуг).
Враховуючи, що вказані Умови та Правила надання банківських послуг позичальником не підписані, відсутність у заяві-анкеті порядку нарахування відсотків за користування кредитом (кредитного ліміту), терміну повернення кредиту, колегія суддів вважає, що банком не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту в сумі із тілом кредиту складають саме фактично отримані ним кредитні кошти. Відповідно суд дійшов правильного переконання, що стягненню з ОСОБА_1 підлягає виключно сума безпосередньо отриманих ним за допомогою банківської карти коштів у розмірі 15 000,00 грн.
За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, шо судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно підлягає залишенню без змін.
Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 січня 2020 року зупинено дію оскаржуваного рішення. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, його дію необхідно відновити.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
В силу вимог пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, залишити без задоволення, а заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року – без змін.
Відновити дію заочного рішення Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.О. Томин
                                                                               Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2020 року