ПОСТАНОВА
Іменем України

29 листопада 2019 року 
Київ
справа №826/2025/16
адміністративне провадження №К/9901/28268/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Губської О.А., Соколова В.М., 
розглянув у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року (колегія суддів у складі головуючого судді Вівдиченко Т.Р., суддів: Собківа Я.М., Сорочко Є.О.)
у справі №826/2025/16
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України
про скасування рішення.
I. ПРОЦЕДУРА
1. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору, прийняту головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. 27 листопада 2015 року у виконавчому провадженні ВП №49497680.
2. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.
3. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
4. Скасовуючи постанову суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що цей спір не є адміністративним, не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Натомість такий спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.
III. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
5.  ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі зазначає, що судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права та помилково закрито провадження у справі.
6. При цьому позивач посилається практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема, постанову від 6 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, в якій суд дійшов висновку, що спір про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору підсудний адміністративним судам.
7. Також позивач не погоджується зі спірною постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, наводить аргументи про її незаконність.
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
9. Як убачається з матеріалів справи та зазначалось, оскаржуваною ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та закрито провадження у справі з тих підстав, що цей спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.
10.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
11.          Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
12.          Частиною першою статті 181 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
13.          Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ. 
14.          За правилами статті 383 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
15.          Відповідно до частини другої статті 384 ЦПК скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.
16.          Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.
17.          За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК).
18.          Як убачається із матеріалів справи та встановлено судами спірні правовідносини виникли щодо законності постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, а виконавче провадження відкрито на підставі виданого Печерським районним судом міста Києва 14 липня 2015 року виконавчого листа в цивільній справі №757/25637/14-ц про звернення стягнення на прості іменні акції Публічного акціонерного товариства «Шполянський молокозавод» номінальною вартістю 0,30 грн кожна, що складає 24,67% статутного капіталу, які належать на праві власності ОСОБА_1 шляхом їх реалізації за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в рахунок погашення заборгованості.
19.          Отже, така справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
20.          Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України в свої численних рішеннях, зокрема, у постановах від 7 червня 2016 року (справа №826/27/14), від 8 листопада 2016 року (справа №804/19339/14) за аналогічних обставин у справах і підстав для відступлення від цього висновку немає.
21.          Відповідно до частини першої статті 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.
22.          Пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
23.          За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі.
24.          Водночас безпідставним є посилання позивача на практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема, на постанову від 6 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, як на підставу незаконності оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
25.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17, від 13 листопада 2019 року у справі №818/587/17 та інші). Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду й у справі №921/16/14-г/15, на яку посилається позивач.
26.          Однак як наголошувалось в попередньому пункті цієї постанови, така правова позиція застосовується тільки до тих правовідносин, які виникли під час дії Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», в якому в статті 74 чітко визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
27.          Водночас спірні правовідносини в справі, що розглядається, виникли під час дії Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження», який по-іншому регулює такі правовідносини, що, в свою чергу, унеможливлює застосування до них правової позиції Великої Палати Верховного Суду, про яку йшлось у пункті 25 цієї постанови.
28.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі.
29.          Відповідно до статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
30.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 350, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року у справі №826/2025/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
В.М. Соколов,
Судді Верховного Суду