ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2561/19 Справа № 206/1817/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (Публічного акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”) до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, – 

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року АТ КБ“ПриватБанк” звернулось до суду щ даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного 09.10.2006 року договору, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 8600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, станом на час смерті позичальника, в розмірі 11709,53 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 6570,54 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 5138,99 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 року позичальник помер. Відповідач прийняла спадщину, оскільки проживала разом із позичальником на час його смерті. При цьому, відповідачем не було заявлено про відмову від спадщини. Тому позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 вказану заборгованість в загальному розмірі 11709,53 грн. та судові витрати. 
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 07 грудня 2018 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки АТ КБ “ПриватБанк”, а також телефонограмою ОСОБА_1 від 16.10.2019 року, які долучені до матеріалів справи. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. 
Встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви ОСОБА_2 (позичальник) від 04.10.2006 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої він виявляє бажання оформити на свої ім`я кредитну карту “Універсальна” зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 5000,00 грн. та базовою відсотковою ставкою 3% в місяць (36% річних) із розрахунку 360 днів у році зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карти (а.с. 8). 
Зазначена вище заява не містить відомостей про строк дії кредитного договору, умови та розміри нарахування неустойки. 
Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, -  ОСОБА_2  не підписані (а.с. 9-14). 
На підтвердження свого позову банком представлено комп`ютерну роздруківку щодо заборгованості за кредитним договором №б/н від 10.10.2006 року, згідно якої, станом на 30.11.2017 року, банком нарахована заборгованість в розмірі 11709,53 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 6570,54 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 5138,99 грн. (а.с. 4-7). 
Також встановлено, що  ОСОБА_2  ІНФОРМАЦІЯ_2  помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Самарським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ 13.05.2014 року (а.с. 55).
Згідно копії спадкової справи, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 21.10.2014 року звернулась його дочка — відповідач ОСОБА_1 (а.с. 54). 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). 
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на Умови та правили надання банківських послуг, як є невід`ємною частиною кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (09 жовтня 2006 року, згідно змісту позовної заяви) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 квітня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодобудь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника. 
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). 
Таким чином, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наявний у матеріалах справи, не містить підпису позичальника, який помер, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між кредитором та позичальником шляхом підписання заяви. 
Колегія звертає увагу, що позивачем ні місцевому суду, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів, що відповідають положенням ст.ст. 77 — 80 ЦПК України, на підтвердження фактів укладення банком та  ОСОБА_2 (позичальник) кредитного договору від 09.10.2006 року, про що зазначено в позовній заяві та в апеляційній скарзі позивача. До позовної заяви банком долучено копію заяви ОСОБА_2 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04.10.2006 року (а.с. 8). Розрахунок заборгованості, який надано банком на підтвердження позову, складений за кредитним договором від 10.10.2006 року станом на 30.11.2017 року, тоді, як у позовній заяві банк зазначає про стягнення заборгованості на день смерті позичальника, що помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 , за договором від 09.10.2006 року  (а.с. 4-7, 55). 
Викладене свідчить, що позивачем не доведено факт укладення між банком та  ОСОБА_2 (позичальник) кредитного договору від 09.10.2006 року, не доведено наявність у ОСОБА_2 обов”язку сплатити позивачу заборгованість за договором від 09.10.2006 року (згідно змісту позовної заяви), яка сформувалась на день смерті позичальника 05.05.2014 року. 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. (ч.ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин). 
Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин, кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Виходячи з викладеного, встановивши, що банком не доведено  наявність у ОСОБА_2 обов”язку сплатити позивачу заборгованість за договором від 09.10.2006 року (згідно змісту позовної заяви), яка сформувалась на день смерті позичальника 05.05.2014 року, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, що пре”явлений до спадкоємця боржника, оскільки судом встановлено, що банком не доведено, що до складу спадщини ОСОБА_2 увійшов обов`язок погасити заборгованість за вищевказаним кредитним договором від 09.10.2006 року. 
Клопотань про надання будь-яких доказів чи про витребування відповідних доказів судом – позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції. Крім того, матеріали справи не містять заяви позивача про уточнення чи зміну позову.
На викладене місцевий суд уваги не звернув та безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав ненаданням АТ КБ «ПриватБанк» доказів, що підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцем у спадщину та яка вартість цього майна, безпідставно поклавши обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача. 
З урахуванням викладеного, в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено саме з наведених вище підстав, у зв`язку з недоведеністю позову, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позову. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити частково. 
Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді