Постанова 
Іменем України
 
10 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 408/9431/18-ц
провадження № 61-18281св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Державний нотаріус Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохін Олександр Олександрович,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року у складі судді Третяка О. Г. та постанову Луганського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Гаврилюка В. К., Єрмакова Ю. В., Яреська А. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У листопаді 2018 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - УВДФСС України у Луганській області, Управління) звернулось з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Державний нотаріус Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохін О. О., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.
На обґрунтування позову посилалося на таке. Відповідач є рідною дочкою спадкодавця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої, як вважає відповідач, входить сума недоотриманих страхових виплат у розмірі 54 157,95 грн. 
04 грудня 2017 року державний нотаріус Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохін О. О. видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадкоємцем усього майна померлого є його донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане свідоцтво видане помилково, оскільки ОСОБА_2 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Луганську (далі - ВВДФСС України в м. Луганську). Право на одержання страхових виплат мають особи за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Проте потерпілий за життя не звертався до робочих органів Фонду, розташованих на території підконтрольній владі України, та не скористався своїм правом на отримання призначених страхових виплат, відповідно до чинного законодавства України, тому Управлінням щомісячні страхові виплати потерпілому не нараховувались у період з 01 грудня 2014 року до дня смерті потерпілого ОСОБА_2 .
Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, у задоволенні позовних вимог Управління відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що померлий ОСОБА_2 не повинен був переміщуватися з тимчасово окупованої території України для звернення про продовження здійснення йому страхових виплат, відсутність такого звернення не є підставою припинення виплат. Окрім того склад спадщини, визначений державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О. О. у свідоцтві про право на спадщину за законом, є правильним, нотаріус відповідно до вимог статті 1229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правомірно видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати, оскільки його зміст повністю кореспондується зі змістом інформації, наданої Фондом про наявність заборгованості перед спадкодавцем за страховими виплатами. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент смерті спадкодавця щомісячні страхові виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності за період з 01 грудня 2014 року до 19 липня 2016 року спадкодавцю нараховані не були, а отже, у розумінні положень статті 1227 ЦК України не можуть належати спадкодавцю та не можуть входити до складу спадщини. Окрім того, посилання на порушення норм процесуального права полягає в тому, що суди при вирішенні спору вийшли за межі заявлених позовних вимог.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди під час розгляду справи встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді недоотриманих страхових виплат у розмірі 54 157,95 грн. Державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори 04 грудня 2017 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна померлого  ОСОБА_2 .Зокрема, у свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що до складу спадщини померлого входить право на отримання суми недоотриманих страхових виплат у розмірі 54 157,95 грн.
Встановлено, що УВДФСС України у Луганській області у листі від 16 червня 2017 року № 02/1209, наданому на запит державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіна О. О., підтвердило, що ОСОБА_3 не виплачено: щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року на загальну суму 11 658 грн, необхідність донарахування потерпілому щомісячні страхові виплати з 01 грудня 2014 року до 19 липня 2016 року (включно) та доплату з перерахунку щомісячних страхових виплат з 01 березня 2014 року на суму 42 499,95 грн, загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 54 157,95 грн (а. с. 10). 
Суди встановили, що постанова про припинення страхових виплат потерпілому ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутня.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі, якщо заповітом не охоплено усієї спадкової маси, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Суди встановили, що відповідач ОСОБА_1 є дочкою спадкодавця.
Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
На підставі наданих сторонами доказів, яким суди дали належну оцінку, установивши, що страхові виплати призначалися потерпілому ОСОБА_2 , постанова про припинення цих виплат ВВДФСС України в м. Луганську не виносилася, а тому ці виплати увійшли до складу спадщини, право на яку має відповідач, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину в частині включення до складу спадщини страхових сум на загальну суму 54 157,95 грн  недійсним.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не перемістився з тимчасово окупованої території України, та не набув права на страхові виплати, є необґрунтованими, оскільки відсутність довідки про взяття його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для не нарахування йому належних страхових виплат (такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі 
№243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18)). 
Правомірність видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину стверджується також листом від 16 червня 2017 року за № 02/1209 УВДФСС України у Луганській області, наданого на запит нотаріуса щодо наявності недоотриманих сум страхових виплат. 
Вказані виплати є майном у розумінні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.
Доводи касаційної скарги про припинення забезпечення діяльності ВВДФСС України в м. Луганську, та як наслідок припинення виплати страхового відшкодування потерпілому, не заслуговують на увагу, оскільки Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (справа Кечко проти України, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року).
Доводи касаційної скарги стосовно виходу за межі позовних вимог судом першої інстанції не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції правомірно надав правову оцінку діям позивача стосовно нарахування та виплати сум страхового відшкодування. Така оцінка не є виходом за межі позовних вимог як про це помилково вважає заявник.
Стверджуючи, що страхові виплати переходять у спадок лише за умови їх нарахування спадкодавцеві, заявник посилається на практику Верховного Суду, зокрема на такий висновок у постанові від 30 жовтні 2018 року у справі № 522/19647/17. Проте у вказаній справі предметом спору були неправомірні дії суб`єкта владних повноважень щодо відмови у перерахунку пенсії, а не оспорювання права на спадщину.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до незгоди з встановленими судами обставинами та переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат у суді першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.
Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 липня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                         А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний