Постанова 
Іменем України
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 481/754/17
провадження № 61-45172св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивачі -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 травня 2018 року у складі судді Уманської О. В. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Данилової О. О.,                  Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай).
Позовна заява мотивована тим, що на підставі сертифікату від 10 жовтня                      1997 року МК № 0070329 вона набула право власності на земельну частку (пай) площею 5,62 умовних кадастрових гектарів, що перебували в колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства імені Коцюбинського Новобузького району Миколаївської області (далі -                                         КСП ім. Коцюбинського). Належний їй пай вона передала в оренду                                  ОСОБА_2 на 15 років, передавши йому і сертифікат. ОСОБА_2 сплатив їй 600,00 грн в рахунок орендної плати. Після спливу строку дії договору вона дізналась, що 04 листопада 2000 року від її імені укладено договір дарування земельної частки на ім`я ОСОБА_3 . 
Посилаючись на те, що позивач не мала волевиявлення на укладення договору дарування, вважаючи його орендою, такий договір не укладала і не підписувала, а за змістом ця угода суперечить закону, ОСОБА_1 просила визнати договір недійсним.
У листопаді 2017 року позивач уточнила позовну заяву, та зазначила, що договір дарування приховував іншу угоду - купівлю-продаж земельної частки (паю), тобто є удаваним, а останній правочин є недійсним, оскільки порушує переважне право інших членів підприємства на придбання частки позивача.
Таким чином, просила визнати недійсним договір дарування земельної частки (паю) від 04 листопада 2000 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений завідуючою Новобузької державної нотаріальної контори                 Паліюк Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 2109.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 травня             2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в уточненій позовній заяві                   від 28 листопада 2017 року позивач змінила підстави позову, а оскільки така зміна здійснена поза межами, встановленими статтею 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, справа розглядається в межах позовних вимог, заявлених у липні 2017 року. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав недоведеним факт укладення договору дарування внаслідок обману, а також факт порушенням порядку посвідчення правочинів нотаріусом.
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 травня             2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовивши у розгляді позову, заявленому 28 листопада 2017 року, суд першої інстанції не дав оцінку всім тим підставам, які зазначені у первісному позові, а саме порушено порядок відчуження земельних часток (паїв) без дотримання переважного права інших членів та без виділення паїв у натурі. Водночас, оцінюючи наявність обману при укладенні договору дарування (стаття 57 Цивільного кодексу УРСР), суд першої інстанції вийшов за межі первісного позову. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що належними та допустимими доказами не доведено відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору дарування від 04 листопада 2000 року та недотримання передбаченої законом форми договору.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що порушення норм земельного законодавства, а саме Указу Президента України від 21 квітня 1998 року «Про захист прав власників земельних часток (паїв)» та Земельного кодексу УРСР                 1990 року, на що посилалась позивач як підставу позову, судом не встановлені. Таким чином, недоведеністьпозивачем порушень установленого порядку придбання або відчуження земельних ділянок та невідповідності правочину вимогам закону є підставою для відмови в задоволенні позову.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_1  посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Заперечення (відзив) на касаційну  скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що ОСОБА_1 належало право на земельну частку (пай) розміром 5,62 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Коцюбинського, розташованого у м. Новому Бузі Новобузького району Миколаївської області (сертифікат на право земельної частки (пай) серія МК № 0070329 від 10жовтня 1997 року).
Згідно з договором дарування права на земельну частку (пай), посвідченого державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Паліюк Л. М. 04 листопада 2000 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії МК № 0070329. Сторони домовились, що об`єкт дарування оцінці не підлягає.
Позивач вказувала, що у нотаріуса вона не була, ставила підпис на чистому білому аркуші паперу, але в своїх поясненнях суду, ОСОБА_1 вказувала, що підпис та напис у договорі дарування належать їй, вона їх визнає.  
В уточненій позовній заяві від 28 листопада 2017 року позивач додатково зазначила підставою недійсності правочину його удаваний характер, а саме фактичне укладення договору купівлі-продажу, прихованого даруванням.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Зміст, форма та інші вимоги до договору дарування передбачені статтями 243-244 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору дарування).
Відповідно до статті 48 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору дарування) угода визнається недійсною при невідповідності її закону, іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції.
Відповідно до статті 114 ЗК УРСР 1990 року купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними. 
Позивач вказувала на відсутність її волевиявлення на укладення договору дарування та відсутність її свідомого підпису у такій угоді, зазначаючи порушення статей 41, 44 ЦК УРСР, що є підставою для визнання недійсним договору дарування. Однак судам не надано доказів того, що 04 листопада 2000 року ОСОБА_1 підписувала лише чистий аркуш паперу (а не договір), а нотаріус посвідчив договір у її відсутності.
Апеляційний суд обгрунтовано зазначив, що нотаріально посвідчений договір складається на спеціальних бланках, а не чистих аркушах паперу (пункт 2-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусам України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року                       № 18/5), а його екземпляри містять не тільки підпис, але й власноручно написане прізвище, ім`я та по-батькові позивача. Внесення цих відомостей власноручно, ОСОБА_1 не оспорювала.Клопотань про витребування та дослідження екземпляра договору, який знаходиться на зберіганні в державному нотаріальному архіві Миколаївської області, позивач не заявляла.
Крім того, у період з 2000 року до 2015 року жодних вимог до відповідачів, в тому числі і щодо сплати орендної плати, вона не заявляла.
Отже, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що є недоведеною така підстава недійсності правочину, як відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору дарування від 04 листопада 2000 року та недотримання передбаченої законом форми договору.
Іншою підставою недійсності правочину позивачем зазначено порушення пункту 1 Указу Президента України від 21 квітня 1998 року «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», яким встановлено переважне право членів колективних сільськогосподарських підприємств на придбання права на земельну частку (пай).
Проте. за змістом цього положення переважне право набувається в разі відчуження права шляхом купівлі-продажу, а договір, який оспорюється позивачем, є договором дарування. Крім того, інформації про бажання придбати право на земельну частку (пай) членами КСП ім. Коцюбинського станом на листопад 2000 року справа не містить.
Мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення та права на земельні частки (паї) у таких ділянках запроваджене пунктом 15 Перехідних положень ЗК України та введено в дію з 01 січня 2002 року.
Зважаючи на недоведеністьпозивачем порушень установленого порядку придбання або відчуження земельних ділянок (стаття 114 ЗК 1990 року) та невідповідності правочину вимогам закону (стаття 48 ЦК УРСР) апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову..
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ними не взято до уваги те, що оспорюваний договір дарування укладений з метою приховати іншу угоду та з порушенням вимог закону, тому є недійсним.
Указані доводи касаційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції, оскільки вказані обставини були предметом дослідження апеляційногосуду та підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов