КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 363/4880/16                                          Головуючий 1 інстанція - Баличева М.Б.   
Провадження № 22-ц/824/2148/2020                   Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

                                                             П О С Т А Н О В А
                                                              іменем     України
 
30 січня 2020  року                                                            м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                  Суханової Є.М.,
            суддів:                                      Лівінського С.В., Березовенко Р.В
            за участю секретаря:               Климчук Т.В.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 7 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про розподіл будинку,- 
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2016 року позивачі уточнивши позовні вимоги, звернулися до Вишгородського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про розподіл будинку. 
Свої вимоги  обґрунтовували тим, що  відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія НВІ 005094 від 30.11.2016 року позивачі є власниками 2/3 частин по 1/3 частині за кожним житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,09 га за цією ж адресою.
 Інша 1/3 частина вказаного будинку належить ОСОБА_3 
 Житловий будинок, в якому проживають позивачі, загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 63,5 кв.м., зазначений у технічному паспорті за планом під літерою «А», має при собі наступні будівлі та споруди, зазначені за планом літерами / номерами: господарській будівлі зблоковані «В», погріб під часиною будівлі «В/погр». Убиральня «Г», яма вигрібна «І», колодязь інженерних мереж «ІІ», огорожа «3,6,7». 
В даний час між позивачами та відповідачем склалися вкрай неприязні відносини, що перешкоджає нормальному користуванню спільним будинком. 
Просили визнати свідоцтво про право на спадщину за законом НВІ №055094 від 30.11.2016 року недійсним, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.11.2016 року видане на імя відповідача ОСОБА_3 , частково недійсним., визнати 2/3 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 та 2/3 частини господарських будівельта споруд, що розміщені біля нього, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 . 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 7 жовтня 2019 року в задоволенні позову   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про розподіл будинку відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянти- позивачі    ОСОБА_1 , ОСОБА_2  подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанціїне надав належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи, та тому, що саме вона позивачка ОСОБА_1 разом з своїм чоловіком ОСОБА_4 в період сумісного проживання за спільні подружні кошти добудувала та реконструювала будинок за АДРЕСА_1 .
Крім того, зазначила, що ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 вона за спільною домовленістю з ОСОБА_5 (матір`ю свого чоловіка) вселилась до старого тимчасового будинку за адресою по АДРЕСА_1 , а тому вважала, що оскільки вона за спільні сімейні кошти разом з чоловіком завершили будівництво спірного будинку, в результаті чого він суттєво збільшився у розмірі, то це майно повинно бути визнано спільним сумісним майном подружжя, що підтверджено відповідним судовим рішенням, а отже свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.11.2016 року, видане на ім`я відповідача ОСОБА_3 підлягає частковому визнанню недійсним.
Тому просили рішення Вишгородського районного суду Київської області від 7 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким їх позовні вимоги про розподіл будинку задовольнити в повному обсязі. 
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
   Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , яка на день смерті була власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв її син гр. ОСОБА_4 , шляхом сумісного проживання з ОСОБА_5 , але не оформив своїх спадкових прав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.11.2016 року, є власниками по 2/9 частині за кожним, житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , спадкоємцем якої був її син гр. ОСОБА_4 , який прийняв спадщину шляхом сумісного проживання, але не оформив своїх спадкових прав.
Відповідач ОСОБА_3 також прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 та є власником 5/9 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом від 13 листопада 2016 року.
Як вбачається зматеріалів справи, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18.12.2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково та встановлено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 й надано в користування та володіння ОСОБА_3 житлові кімнати 1-3 площею 22,4 кв.м. та 1-4 площею 11,3 кв.м. з правом проходу через житлову кімнату 1-2. Приміщення 1 (тамбур), 1-1 (передпокій), 1-6 (котельня), 1-7 (кухня), а також надвірні споруди: господарські будівлі зблоковані «В», погріб під частиною будівлі «В/погр», убиральню «Г», яму вигрібну «І», колодязі інженерних мереж «ІІ», ворота № 3, огорожу № 6, хвіртку № 7 та земельну ділянку необхідну для обслуговування житлового будинку й прибудинкових споруд залишити в спільному користуванні співвласників. В частині позовних вимог щодо виділення в користування та володіння приміщень і споруд відмовлено. Усунено перешкоди ОСОБА_3 в користуванні вказаним вище й зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 та господарськими спорудами й земельною ділянкою під ними в тому числі шляхом передачі комплекту ключів від замкнених дверей і замків згаданих приміщень та споруд.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.04.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про розподіл будинку призначено судово будівельно - технічну експертизу.
20 листопада 2018 року атестованим судовим експертом, членом Громадської ради при Міністерстві юстиції України, членом Всеукраїнської організації судових експертів «Союз експертів України» Черніним Я.О . був складений висновок № 46/28-18.
З вищевказаного висновку вбачається, що без проведення перебудови, добудови, прибудови, переобладнання відповідно до часток співвласників (5/9, 2/9, 2/9) у будинку АДРЕСА_1 відсутня технічна можливість здійснити його поділ на три відокремлених, повністю ізольованих один від одного об`єкта нерухомого майна (окремі три квартири), придатних для постійного проживання відповідно до вимог нормативно - правових актів у галузі будівництва щодо забезпечення рівню комфорту, відповідного складу приміщень та інженерними системами (опалення, водопостачання, газо - електрозабезпечення, водовідведення, вентиляція).
 Крім того, площа квартир для співвласників, що мають 2/9 частини у праві власності всього будинку буде на 8,7 кв.м. менше за встановлену нормативну площу 30,0 кв.м.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки неможливо встановити такий порядок, який має відповідати часткам співвласників у спільній частковій власності та буде дотриманий баланс часток кожного з них у праві власності, з врахуванням того, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб
Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша-третя статті 364 ЦК України).
Стаття 367 ЦК України передбачає, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
При виділі частки із спільного нерухомого майна або при його поділі співвласникам має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.
З роз`яснень, наданих у пункті 6 пленуму Верховного Суду України в постанові від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
Системний аналіз статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, тому суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18).
Колегія суддів  апеляційної інстанції звертає свою увагу на те, що відповідно до висновкусудової будівельно - технічної експертизи житлового будинку АДРЕСА_1 експерта № 46/28-18 від 20.11.2018 року неможливе виділення окремого будинку (квартири) кожному із співвласників, оскільки  такий підхід призведе до порушення прав відповідача - іншого співвласника даного будинку, так як площа житлового будинку є недостатньою для влаштування трьох однокімнатних квартир для співвласників з частками 2/9, 2/9 та 5/9 частин.
Натомість,  зведення у майбутньому жилої добудови, за умови отримання необхідних дозвільних документів та введення будівлі в експлуатацію у визначеному законом порядку, не позбавляє сторони звернутися з вимогою про поділ нерухомого майна.
Виходячи з положень ст.ст.183,358,364 ЦК України та керівних роз`яснень, які містяться у п.п.6,7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
Отже, основною умовою можливості виділу є здатність виділення кожному із співвласників відокремленої частини житлового будинку зі самостійним виходом (квартири), або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Разом з тим, з згаданого висновку експерта убачається, що виділити в натурі окремого частки із спільного майна  будину (квартири) кожному із співвласників, який перебуває у користуванні позивачів, є технічно неможливим.
Для поділу будинку у добровільному чи судовому порядку необхідна технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом.
За відсутності вказаної умови, виділ суперечитиме вимогам Закону, а отже є неможливим як в добровільному так і в судовому порядку.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
                                                      ПОСТАНОВИЛА:
  Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
         Рішення  Вишгородського районного суду Київської області від 7 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
             
                    Судді:                                                  С.В. Лівінський
                                                                                 Р.В. Березовенко