ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 січня 2020 року           справа №200/7749/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Блохіна А.А., Геращенка І.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., позивача - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019  року у справі № 200/7749/19-а (головуючий суддя І інстанції - Мозговая Н.А.), складене в повному обсязі 24 жовтня 2019  року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_3 до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, - 

                                                        ВСТАНОВИВ:

19 червня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом (з урахуванням уточнень ) до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про: визнання бездіяльності протиправною в частині своєчасного призначення та перерахунку пенсій, зобов`язання обчислити пенсію з 01 березня 2019 року відповідно до вимог Закону України №2262 з урахуванням середньої заробітної плати по Україні з якої сплачені страхові внески за 2016, 2017, 2018 роки, зобов`язання перерахувати та виплатити різницю в пенсії з 02 квітня 2018 року, зобов`язання перерахувати та виплатити різницю в розмірах раніше призначених пенсій у відповідності п.3 ст.51 та п.2 ст.63 Закону України №2262 з часу появи права по 01 квітня 2018 року з урахуванням різниці у розмірах пенсії станом на 01 квітня 2018 року по Закону України №1058 та Закону України №2262 (а.с. 3-4, 29-30, 47-48).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо неповної виплати ОСОБА_3 пенсії по інвалідності, як інваліду війни 2 групи відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 р. з 02.04.2018р. Зобов`язано Костянтинівсько-Дружківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області  перерахувати та виплатити різницю в пенсії по інвалідності, як інваліду війни 2 групи відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 р. ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) без обмеження максимального розміру пенсії на підставі п.3 ст. 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2018р. щомісячно. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 65-69).
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відмова суду першої інстанції не відповідає вимогам Конституції України та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262.
Зазначив, що суд першої інстанції не визнав, що відзив відповідача не містить будь-яких заперечень щодо суті вимог.
При цьому, вважає, що суд першої інстанції «не бачить» заяви позивача від 06 грудня 2004 року як ключовий доказ на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262, який передбачає перерахунок раніше призначеної пенсії по цьому закону.
Вважає, що перерахунок пенсії інвалідам війни має відбуватись при будь-яких підвищеннях грошового забезпечення (а.с. 73-74).
Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , є інвалідом війни 2 групи на підставі ст. 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", взятий на облік відповідача з управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м. Полтаві з 01.08.2016 року. 
Позивач перебував на обліку як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України № 1788 від 05.11.1991 р. «Про пенсійне забезпечення з 23.03.2000 року, згідно особистої заяви від 27.03.2000 року , а з  набранням чинності Закону України  "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  від 09.07.2003 р.№ 1058-1У  на підставі особистої заяви ОСОБА_3 став отримувати пенсію за віком  з урахуванням підвищення інваліду армії, прирівняному до інвалідів Великої Вітчизняної війни 2 групи, враховуючи що розмір пенсії на той час був найбільш вигідний  з урахування встановленого підвищення.
Перерахунки пенсії позивачу за відповідним призначенням відбувались на підставі його заяв від 11.01.2010 року,від 19.10.2011 року.
02 квітня 2018 року позивач звернувся до Костянтинівсько - Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою (вх. № 1902), щодо переходу на інший вид пенсії як інвалід війни 2 групи.
Протоколом по управлінню від 21 червня 2018 року ОСОБА_3 з 02 квітня 2018 року переведено на пенсію по інвалідності, як інваліда 2 групи, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших питань" № 2262-ХІІ. Розмір пенсії обчислено відповідно до п. "а" ст. 21 в розмірі 80% від заробітку, як інваліду 2 групи, який обчислено відповідно до ст. 43 Закону України № 2262. 
Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії враховано за 60 місяців (порічно) за період з 01 серпня 1990 року по 31 липня 1995 року, який визначено в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і складає 13240,90 грн. (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати - 3,51740), із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки - 3764,40 грн., тобто попереднього виду пенсії.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 0540/8698/18-а позовні вимоги ОСОБА_3 до Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов`язання вчинити дії щодо відшкодування коштів та сплати моральної шкоди - задоволено частково. Визнано протиправними дії Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії як інваліду війни 2 групи за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII з урахуванням показника середньої заробітної плати в України за 2016, 2017 роки. Зобов`язано Костянтинівсько-Дружківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_3 з 02 квітня 2018 року пенсію як інваліду війни 2 групи за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017 календарні роки (а.с. 37-40). 
Загальний розмір пенсії після перерахунку на 02 квітня 2018 року склав з урахуванням обмеження максимального загального розміру пенсії 13 730,00 грн., в тому числі: основний розмір пенсії від середнього заробітку - 15132,98 грн. (18916,23 грн. х 80%), підвищення інваліду війни 2 групи - 580,80 грн., збільшення - 3783,25 (15132,98х25%), щомісячна цільова грошова допомога на прожиття інвалідам війни - 50 грн., загальний розмір пенсії - 19547,03 грн. (а.с. 19)
Розпорядженням по управлінню від 23.04.2019 року виконано постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019р. Після перерахунку розмір пенсійних виплат, з урахуванням обмеження максимального загального розміру пенсії, склав з 02.04.2018 р. - 13730 грн., з 01.07.2018 р. - 14350 грн., з 01.12.2018 р. - 14970 грн., з 01.07.2019 р. - 15640 грн.
Не погодившись із розміром пенсії, використання іншого (ніж на думку позивача)  показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, що вплинуло на інший розрахунок його пенсії та неправильне визначення  розміру пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом. При цьому, позивач просив суд перерахувати пенсію з моменту виникнення у нього права на неї, а саме з 2004 року.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зобов`язав управління  перерахувати та виплатити різницю в пенсії по інвалідності, позивачу як інваліду війни 2 групи без обмеження максимального розміру пенсії згідно п.3 ст. 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02.04.2018р. щомісячно. В задоволені решти позовних вимог - відмовив.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та Законами України.
Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується  Конституцією України  та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.
Згідно  статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією  Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 46 Конституції України  визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а  також  у  старості  та  в  інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок  страхових  внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно статті 92 Основного закону виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені  Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі  Закон № 1058- ІV).
Згідно із пунктом 1 частини 1  статті 8 Закону № 1058-ІV  право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, є  Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-ХІІ). 
Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до статті 9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
02 квітня 2018 року позивача було переведено на пенсію по 2 групі інвалідності відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", оскільки з матеріалів справи не вбачається його попереднього звернення до пенсійного органу  з питань призначення йому пенсії відповідно до ЗУ № 2262 або оскарження рішення щодо первинного призначення пенсії в 2000 році та 2004 році.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що вимога позивача щодо перерахунку та виплати різниці в розмірах раніше призначених пенсій у відповідності п.3 ст.51 та п.2 ст.63 Закону України №2262  з часу появи права з  06.12.2004 року  по 01.04.2018р. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає , оскільки пенсія призначається та виплачується з моменту особистого звернення за нею, а саме з 02 квітня 2018 року.
Доводи апелянта щодо неправомірності призначення пенсії з 2004 року за Законом України № 1058 замість ЗУ № 2262 на увагу не заслуговують, оскільки суди позбавлені права самостійно встановлювати розмір пенсії та на встановлення часу набуття особою відповідного права за правилами ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України,оскільки  пенсія призначається тільки на підставі зави пенсіонера з моменту особистого звернення. Апелянтом не доведено, що в 2004 році було його звернення за призначенням пенсії відповідно до ЗУ №2262. Отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають та не підлягають задоволенню  вимоги щодо сплати 3% річних від простроченої суми  пенсії з грудня 2004 року,які позивач зазначав в позовних вимогах  посилаючись на ст.ст. 623,625 ЦК України, оскільки вони є похідними.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та  Закону України  "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в  порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.
Статтею 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" передбачено, що середньомісячний заробіток (грошове забезпечення) для обчислення пенсії відповідно до цього Закону визначається в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. 
Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. 
Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII  від 03 жовтня 2017 року).
Пенсія по 2 групі інвалідності військовослужбовцям призначається відповідно до статті 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", відповідно до якої Пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах:
а) особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку);
б) іншим особам з інвалідністю I групи - 70 процентів, II групи - 60 процентів, III групи - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).
Статтею 43 Закону України № 2262 передбачено обмеження виплати пенсії максимальним розміром, який не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.
Протоколом по управлінню від 21 червня 2018 року ОСОБА_3 з 02 квітня 2018 року переведено на пенсію по інвалідності, як інвалід 2 групи, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших питань» № 2262-ХІІ. Розмір пенсії обчислено відповідно до п. «а» ст. 21 в розмірі 80% від заробітку, як інваліду 2 групи, який обчислено відповідно до ст. 43 Закону України № 2262. 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму з 01 липня 2018 року ОСОБА_3 проведено перерахунок пенсії. Розмір пенсії з 01 липня 2018 року склав 13 871,70 грн.  та в подальшому змінювався зі зміною прожиткового мінімуму.
При цьому, при призначенні пенсії по інвалідності, як інвалід 2 групи управлінням (за рішенням суду по справі № 0540/8698/18-а) використано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески  за 2016, 2017 роки.
Відтак, вимога ОСОБА_3 про обчислення пенсії з 01.03.2019р. з урахуванням середньої заробітної плати по Україні з якої сплачені страхові внески за 2016 року, 2017 року, 2018 року не підлягає задоволенню, оскільки показник середньої заробітної плати є незмінний для осіб пенсія яким призначена у 2018 році. Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні відповідних позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не оскаржувалось.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що 13 січня 2020 року від позивача до канцелярії суду надійшло клопотання з уточненими позовними вимогами, яке суд апеляційної інстанції не розглядає, оскільки по-перше тільки переглядає судові рішення суду першої інстанції, а по-друге викладені позивачем вимоги в даній редакції не були предметом дослідження суду першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції не вбачає порушення судом першої інстанції вимог Конституції України та діючого законодавства при прийнятті спірного рішення.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.                      
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.                    
Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).                     
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.                                            
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.                     
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).                      
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

                                              ПОСТАНОВИВ:
                                              
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019  року у справі № 200/7749/19-а -  залишити без задоволення .
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019  року у справі № 200/7749/19-а - залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 15 січня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 січня 2020 року.

Судді                                                                                           Т.Г.Арабей 
                                                                                                     А.А. Блохін
                                                                                                І.В. Геращенко