ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року                                                                             Справа № 906/586/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Крейбух О.Г. 
секретар судового засідання Котюбіна А.О. 
за участю представників:
позивача - Драгіцина Т.М., за довіреністю, 
відповідача - Вернидуб Д.В., за ордером
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська  залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухвалене  08.11.2019 року суддею Тимошенком О.М. у м. Житомир (повний текст складено 15.11.2019 року)  у справі № 906/586/19
за позовом Акціонерного  товариства "Українська  залізниця"  
до Фізичної особи-підприємця Кульбаки Костянтина Володимировича 
про виселення та стягнення 648771 грн.70 коп. 
та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця Кульбаки Костянтина Володимировича 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про визнання недійсною Додаткової угоди  від 04.03.2016 року до Договору оренди №1026.

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне  товариство "Українська  залізниця" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ФОП Кульбаки К.В. 648771, 70 грн. неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України нарахованої за час прострочення повернення майна з оренди та виселення ФОП Кульбаки К.В. з орендованого нерухомого майна, зокрема частини нежитлових приміщень складу № 2 площею 748 кв. м. та частини рампи площею 140 кв.м., що знаходиться за адресою м. Житомир, майдан Привокзальний, 2. 
Товариство обґрунтувало свої позовні вимоги тим, що договір оренди № 1026 від 06.05.2010 року закінчив свою дію 31.06.2018 року, проте відповідач орендоване згідно вказаного договору майно не повернув.
Ухвалою суду першої інстанції від 19.08.2019 року прийнято та об`єднано для спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ФОП Кульбаки К.В. до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсною додаткової угоди від 04.03.2016 року до договору оренди нерухомого майна №1026 від 06.05.2010 року, який укладений між ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Кульбакою К.В. 
Зустрічний позов ФОП Кульбака К.В. обґрунтував тим, що АТ "Українська залізниця" не наділене повноваженнями на укладення договору оренди, додатковий договір від 04.03.2016 року укладено без Фонду державного майна України, який був орендодавцем по договору оренди № 1026.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.11.2019 року у справі № 906/586/19 відмовлено у задоволенні первісного позову АТ "Українська  залізниця" та зустрічного позову ФОП Кульбаки К.В.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ "Українська залізниця" звернулось із апеляційною скаргою до Північно - західного апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 08.11.2019 року у справі № 906/586/19 скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги АТ "Українська  залізниця".
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказав про те, що в порушення ст. 86. ст. 236. ст. 277 ГПК України судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення дія справи, висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного рішення та є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. При винесенні рішення суд обґрунтував рішення лише посилаючись на докази, пояснення, надані відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом), не прийняв та не дав оцінку доказам, поясненням наданим позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом), а також невірне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових норм, тому рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, яке підлягає скасуванню.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 21.12.2019 року  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Українська  залізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.11.2019 року у справі № 906/586/19; скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні.
Відповідач за первісним позовом письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не подав.
В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив останню задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати в оскаржуваній частині.
Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому, апеляційний керувався такими мотивами. 
Судом встановлено, що 06.05.2010 року між ФОП Кульбакою К.В. (орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за № 1026, згідно п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно-частину нежитлових приміщень складу № 2 площею 748,0 кв.м, та частину рампи площею 140,0 кв.2, що перебувало на балансі станції Житомир Південно-Західної залізниці, відносилось до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України та знаходиться за адресою: м. Житомир майдан Привокзальний, 2.  Згідно п.1.2 договору, майно передано  в оренду для розміщення складу і орендар зобов`язався його використовувати саме з цією метою. 
Згідно п. 10.1 договору, останній було укладено строком на 2 роки 364 дні - з 06.05.2010 року до 04.05.2013 року включно, а в подальшому, термін дії договору продовжено згідно додаткового договору № 2 від 22.04.2016 року, строком до 03.05.2016 року.
06.05.2010 року між орендарем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області підписано акт приймання-передавання майна . 
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з утворенням ПАТ "Українська залізниця" та переходом до останньої прав орендодавця за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 06.05.2010 року за № 1026, 04.03.2016 року сторонами було укладено додатковий договір до договору оренди № 1026, який у відносинах щодо терміну дії та розрахунків діє з 01.12.2015 року. Згідно додаткового договору від 04.03.2016 року та інших додаткових договорів, строк дії договору оренди № 1026 було продовжено до 30.06.2018 року (включно).
Відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України та п. 10.5. договору, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця 
В силу ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди.
Відтак, посилаючись на те, що договір оренди закінчив свою дію 30.06.2018 року,  позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за період з 01.07.2018 року по 30.04.2019 року та виселення відповідача з орендованого майна.
Згідно п. 10.6 договору оренди від 06.05.2010 року № 1026, ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 2 ст. 291 ГК України, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до п. 10.9 договору оренди, у разі припинення або розірвання договору, майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю, а відповідно до п. 10.10 договору майно вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання.
Згідно ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна",  у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Згідно із ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно п. 3.6 договору, орендна плата сплачуються не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним. Відповідно до п. 3.11 договору оренди у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі. Згідно п. 10.11. договору оренди, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користуванням майном.
Згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Як зазначено вище, позивач вказав на те, що згідно додаткового договору від 04.03.2016 року та низки інших додаткових договорів строк дії договору оренди № 1026 було продовжено до 30.06.2018 року.
При цьому, у справі № 906/956/18 у спорі між цими ж сторонами Господарським судом Житомирської області у рішенні від 11.05.2019 року було встановлено, що договір оренди № 1026 від 06.05.2010 року після 30.06.2018 року продовжив дію до 30.09.2018 року та в подальшому до 31.12.2018 року. 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Згідно ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного  та комунального майна" від  10.04.1992  року  №  2269-XII, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Враховуючи те, що договір оренди № 1026 після 30.06.2018 року продовжив свою дію до 31.12.2018 року та продовжувався кожні три наступні місяці до 31.03.2019 року до 30.06.2019 року до 30.09.19 року, орендар та орендодавець станом на день подачі позову до суду першої інстанції перебували  у зобов`язально-правових відносинах.
З огляду на викладене та той факт, що договір оренди № 1026 станом на день розгляду справи в суді першої інстанції діяв, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення неустойки та виселення відповідача з орендованого майна.
Доводи Товариства стосовно листів, яким останнє повідомляло відповідача про припинення дії договору оренди 01.07.2018 року суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки, як зазначено вище, Господарським судом Житомирської області у справі № 906/956/18 було встановлено, що договір не є таким, що припинив дію 01.07.2018 року.
Крім того, як вказано вище, ФОП Кульбакою К.В. було заявлено зустрічні позовні вимоги до АТ "Українська залізниця" про визнання недійсною додаткової угоди від 04.03.2016 року до договору оренди нерухомого майна № 1026 від 06.05.2010 року, який укладений між ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Кульбакою К.В. 
Суд першої інстанції оскаржуваним рішенням також відмовив у задоволенні вказаного зустрічного позову. Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Судами встановлено, що додаткова угода від 04.03.2016 року до договору оренди № 1026 від 06.05.2010 року укладена між ПАТ "Українська залізниця" та ФОП Кульбакою К.В.
Згідно ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов`язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що додатковий договір до договору оренди № 1026, у відносинах щодо терміну дії та розрахунків діє з 01.12.2015 року. Згідно додаткового договору від 04.03.2016 року та низки інших додаткових договорів строк дії договору оренди № 1026 продовжено до 30.06.2018 року, вказано нового орендодавця та умови здійснення розрахунків по орендним платежам, інші умови договору № 1026 від 06.05.2010 року, не порушені даним додатковим договором, залишаються без змін. 
Отже, підписавши спірний договір та скріпивши його відбитком своєї печатки відповідач фактично вчинив дії, які свідчать про те, що він погодився з викладеними у договорі умовами. 
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що позивачем за зустрічним позовом  здійснювалась сплата  орендних платежів на визначений оспорюваним договором рахунок, що свідчить про те, що  договір був прийнятий підприємцем до фактичного виконання.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача за зустрічним позовом про відсутність повноважень у ПАТ "Українська залізниця" на підписання додаткового договору до договору оренди № 1026, оскільки останнім не доведено та не надано суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, тобто не доведено підстав, в силу яких додатковий договір від 04.03.2016 року має бути визнаний недійсним судом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.
У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 08.11.2019 року у справі № 906/586/19 ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. 
Понесені скаржником судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України залишаються за ним.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,  -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Житомирської області від 08 листопада 2019 року у справі № 906/586/19 залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу № 906/586/19 повернути  Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено "26" лютого 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                      Тимошенко О.М. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Крейбух О.Г.