Справа № 463/3789/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І. 
Провадження № 22-ц/811/657/18                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія: 63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Куцика І.Б.
з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 вересня 2017 року,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним правочину щодо розподілу ідеальних часток у будинковолодінні, усунення перешкод в користуванні та вселення, який в подальшому уточнювали, відповідно до уточнених позовних вимог просили встановити неправильність визначення ідеальних долей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , скасувавши попередню державну реєстрацію права власності; визначити за ОСОБА_3 право на 33/100 частки будинку АДРЕСА_1 у вигляді приміщень, зазначених у висновку №03/04-17я експертного будівельно - технічного дослідження; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні 33/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме, приміщеннями, зазначеними у висновку №03/04-17я експертного будівельно - технічного дослідження, та вселити у вказані приміщення.
В обгрунтування позову покликались на те, що 31.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування 33/100 частки будинку АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 належну їй на праві власності частку у будинку, яка згідно технічного паспорта складеного 24.01.2014 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» складалась з наступних приміщень: 1-13 житлова кімната- 14,4 кв.м; сходова клітка - 6,4 кв.м; 1-2 вбиральня – 2,3 кв.м; 1-3 коридор –3,8 кв.м; 1-4 житлова кімната - 8,7 кв.м; 1-5 житлова кімната- 9,9 кв.м; І службове приміщення – 5,9 кв.м.; ІІ службове приміщення – 5,9 кв.м.; ІІІ службове приміщення – 8,2 кв.м. Зареєструвавши за собою право власності на подаровану частину будинку, позивач ОСОБА_5 неодноразово здійснював спроби вселитися в належну йому на праві власності частину будинку, однак іншими співвласниками чинились перешкоди шляхом безпідставного звернення до правоохоронних органів, постійною провокацією конфліктів та погрозами, самовільним будівництвом приміщень. Оскільки станом на момент укладення договору дарування приміщення, які увійшли до складу належної позивачу ОСОБА_3 33/100 частки будинку було визначено неправильно, з порушенням державних будівельних норм і правил та без згоди ОСОБА_3 , позивачі звернулись до суду з позовом, який просять задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, який ухвалою суду від 08.08.2017 року об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , у якому просить визнати недійсним договір дарування 33/100 частки будинку АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
В обгрунтування позову покликався на те, що позивач ОСОБА_3 є його тіткою, яка з 2013 року страждає на психічні розлади, перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, а відтак на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними  . Крім того, рішенням Личаківського районного суду м Львова від 30.08.2017 року ОСОБА_3 визнано обмежено дієздатною. Вважає, що договір дарування був укладений ОСОБА_3 під впливом сторонніх осіб, зокрема позивача, ОСОБА_5 , оскільки до укладення спірного договору, належну їй частку в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 заповіла йому, ОСОБА_1 .
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07 вересня 2017 року позов ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , Личаківської районної адміністрації ЛМР про визнання недійсним правочину щодо розподілу ідеальних часток у будинковолодінні, усунення перешкод в користуванні та вселення – задоволено.
Встановлено неправильність визначення ідеальних долей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , скасувавши попередню державну реєстрацію права власності.
Визнано, що на момент укладення договору дарування 33/100 частки будинку від 31.01.2014 року ОСОБА_3 належали приміщення: напівпідвальний поверх: сходова клітка під літ. 1-1 площею 6,4 кв.м.; вбиральня під літ. 1-2 площею 2,3 кв.м.; Всього площа напівпідвального поверху – 8,7 кв.м. Підвал: службове приміщення під літ.І площею 5,9 кв.м. Всього площа по підвалу - 5,9 кв.м. Перший поверх: веранда під літ. 1-6 площею 7,3 кв.м.; сходова клітка під літ. 1-7 площею 8,6 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-12 площею 20,5 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-13 площею 14,4 кв.м. Загальна площа першого поверху – 50,8 кв.м. «кр» східці – 4,3 кв.м. Загальна площа становить – 65,4 кв.м.
Жишковичу ОСОБА_8 належали приміщення: напівпідвальний поверх: коридор під літ. 1-3 площею 3,8 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-4 площею 8,7 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-5 площею 9,9 кв.м.; Всього площа напівпідвального поверху – 22,4 кв.м. Підвал: службове приміщення під літ.ІІ площею 5,9 кв.м.; службове приміщення під літ.ІІІ площею 8,2 кв.м. Всього площа по підвалу – 14,1 кв.м. Перший поверх: коридор під літ. 1-8 площею 4,4 кв.м.; вбиральня під літ. 1-9 площею 4,0 кв.м; кухня під літ. 1-10 площею 5,5 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-11 площею 11,6 кв.м. Загальна площа першого поверху – 25,5 кв.м. Загальна площа становить – 62,0 кв.м.
Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні 33/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 у вигляді приміщень: Напівпідвальний поверх: сходова клітка під літ. 1-1 площею 6,4 кв.м.; вбиральня під літ. 1-2 площею 2,3 кв.м.; Всього площа напівпідвального поверху – 8,7 кв.м. Підвал: службове приміщення під літ.І площею 5,9 кв.м. Всього площа по підвалу - 5,9 кв.м. Перший поверх: веранда під літ. 1-6 площею 7,3 кв.м.; сходова клітка під літ. 1-7 площею 8,6 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-12 площею 20,5 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-13 площею 14,4 кв.м. Загальна площа першого поверху – 50,8 кв.м. «кр» східці – 4,3 кв.м. Загальна площа становить – 65,4 кв.м., вселивши останнього у вказані приміщення будинку.
В об`єднаному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 9 709 грн. грошової компенсації за відхилення від ідеальних частин.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 487 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого останнім при поданні позову.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що оскільки первісний позов у даній справі було подано лише ОСОБА_5 , як власником 33/100 частко будинку, а ОСОБА_3 не була позивачем за первісним позовом, іншого позову до суду не подавала, жодних вимог до апелянта не пред`являла, а відтак вона не вправі була подавати заяву в порядку ст. 31 ЦПК України від 10.06.2016 року. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_3 на момент подання заяви від 10.06.2016 року не була власником частки у житловому будинку, а відтак не вправі вимагати усунення перешкод у його користуванні, а також була визнана обмежено дієздатною та потребувала піклувальника. Судом не надано належної оцінки наявній в інвентаризаційній справі заяві ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками будинку АДРЕСА_1 та розпорядженню Личаківської районної адміністрації від 05 грудня 2003 року № 1331 щодо визначення ідеальних часток між співвласниками будинку. Посилається на безпідставність об`єднання судом в одне провадження позовів, зокрема, поданого ним позову до ОСОБА_3 та до ОСОБА_5 . Апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні поданого ним позову про визнання недійсним договору дарування, не врахував те, що ОСОБА_3 , починаючи з 2013 року страждала психічним захворюванням, перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити поданий ним позов та відмовити у задоволенні первісного позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_9 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
 
Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 33/100 частки будинку АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_3 подарувала (безоплатно передала у власність) ОСОБА_5 належні їй на праві власності 33/100 частки у будинку АДРЕСА_1 .
 
На підставі вказаного вище договору, 31.01.2014 року внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зареєстровано за ОСОБА_5 право власності на 33/100 частки будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
 
Як вбачається зі змісту договору дарування та підтверджується даними технічного паспорту від 28.01.2014 року на житловий будинок АДРЕСА_1 на момент укладення договору частка ОСОБА_3 в розмірі 33/100 складалася з наступних приміщень: 1-13 житлова кімната- 14,4 кв.м; 1-1 сходова клітка - 6,4 кв.м; 1-2 вбиральня–2,3 кв.м; 1-3 коридор –3,8 кв.м; 1-4 житлова кімната- 8,7 кв.м; 1-5 житлова кімната- 9,9 кв.м; І службове приміщення – 5,9 кв.м.; ІІ службове приміщення – 5,9 кв.м.; ІІІ службове приміщення – 8,2 кв.м.
 
У договорі дарування зазначено, що частка будинку, яка дарується належить дарувальнику на праві приватної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Матвіїв Л.І.
На підставі долучених до матеріалів справи доказів, судом встановлено, що заповіт, на підставі якого ОСОБА_3 успадкувала частину житлового будинку АДРЕСА_1 , був складений 13.10.1995 року її чоловіком, ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким ОСОБА_3 до дня смерті постійно проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Звернення до суду з вимогою щодо визнання неправильності розподілу ідеальних долей та закріплення за ОСОБА_3 33/100 частин у вигляді приміщень, зазначених в технічному паспорті, мотивоване тим, що незважаючи на те, що в документах, на підставі яких здійснено розподіл і вказано, що ОСОБА_3 надала згоду на поділ, а саме, поділ спадкової маси за померлим чоловіком ОСОБА_10 в такий спосіб, ОСОБА_3 насправді згоди на такий розподіл приміщень не надавала.  
Судом першої інстанції з пояснень сторін та долучених до матеріалів справи письмових доказів встановлено, що вищезгадані приміщення закріплені за ОСОБА_3 з врахуванням розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1331 від 05.12.2003 року, висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками №1/44149 від 04.10.2004 року, витягу з реєстру права власності на майно від 10.05.2005 року №7195935. 
Як вбачається з розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 05.12.2003 року №1331, розпорядженням затверджено висновок про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_1 , в тому числі між померлим співвласником ОСОБА_10 , із зазначенням належних йому конкретних приміщень, що складають 60% або 6/10 частин житлового будинку.
В матеріалах даної справи, в інвентаризаційній справі на житловий будинок АДРЕСА_1 , наявними є свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на 6/10 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 , яким підтверджується, що житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_10 на праві приватної власності, загальна площа 6/10 ідеальних частин будинку становить 107.4 кв.м, видано 23.04.2004 року і таке видано на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації від 23.04.2004 року №550. 
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.04.2004 року №550 «Про оформлення права власності на частину будинку АДРЕСА_1 на ім`я померлого ОСОБА_10 » зобов`язано відділ приватизації державного житлового фонду оформити та видати свідоцтво про право приватної власності на 6/10 ідеальних частин будинку на АДРЕСА_1 на ім`я померлого ОСОБА_10 у зв`язку з оформленням спадщини. Розпорядження приймалося на підставі заяви ОСОБА_11 .
Наведеним вище підтверджується, що свідоцтво на право власності видавалося на ім`я ОСОБА_10 , а розпорядження Личаківської районної адміністрації від 23.04.2004 року №550 про оформлення права власності на ім.»я ОСОБА_10 , приймалося вже після смерті ОСОБА_10 . 
Для оформлення спадщини на 6/10 частин житлового будинку спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , Львівським обласним державним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було надано висновок №1/44149 від 04.09.2004 року про визначення ідеальних долей між співвласниками, яким визначені конкретні приміщення, що становлять частки 27/100 та 33/100 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Зі змісту висновку вбачається, що із заявою Львівського обласного державного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визначення ідеальних долей звертався спадкоємець ОСОБА_11 .
З пояснень ОСОБА_3 судом встановлено, що у зв`язку з її похилим віком оформленням документів на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_10 займався його син, ОСОБА_11 , який і підписував та подавав необхідні заяви та документи, в ому числі і від імені ОСОБА_3 
 
ОСОБА_3 пояснила, що за домовленістю з ОСОБА_11 мала намір придбати у нього частину першої поверху житлового будинку, яку йому заповів ОСОБА_10 , за гроші, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , які, зловживаючи її довірою та користуючись тим, що вона втратила зір і не бачить, привласнив її племінник ОСОБА_1 . 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо перерозподілу приміщень, суд першої інстанції виходив зі змісту заяви, з якої вбачається, що ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на розподіл приміщень в такому вигляді, як їй було визначено, а також враховуючи, що більша частина виділених приміщень не є житловою, а з 33/100 частин житловою є лише приміщення 14.4 кв.м., а тому суд вважав, що при розподілі приміщень допущено порушення вимог ДБН В.2.2-15-2005 щодо вимог мінімального набору приміщень та їх розміру, а відтак такі вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та справедливими. 
 
Задовольняючи повну вимогу про визнання неправильності визначення ідеальних долей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 та визначаючи конкретні приміщення, які слід виділити співвласникам, суд першої інстанції врахував висновок №03/04-17я експертного будівельно-технічного дослідження від 12.04.2017 року, який передбачає варіанти поділу житлового будинку АДРЕСА_1 а саме, 33/100, належних ОСОБА_5 і 27/100, належних ОСОБА_1 , який, як зазначив суд першої інстанції, складено у відповідності до норм ДБН В.2.2-15-2005, і який відповідає вимогам розумності та справедливості.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки як вбачається з матеріалів спадкової справи спадкодавця ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою, 16.11.2004 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке недійсним в судовому порядку не визнавалося, спадкове майно складається з 33/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1 , і зазначено, що у власність спадкоємця на підставі висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками, наданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 04.10.2004 року за № 1/44149, переходять такі приміщення: 1-13 – житлова кімната площею 14.4 кв.м, 1-1 – сходова клітка площею 6.4 кв.м; 1-2 – вбиральня площею 2.3 кв.м; 1-3 –коридор 3.8 кв.м; 1-4 – житлова кімната площею 8.7 кв.м; 1-5 – житлова кімната 9.9 кв.м; 1- службове приміщення 5.9 кв.м; 11- службове приміщення 5.9 кв.м; 111 – 8.2 кв.м.
Крім цього, матеріалами справи підтверджується складання ОСОБА_12 13.10.1995 року заповіту на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_11 ; укладення між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 02.11.2006 року договору купівлі – продажу 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; договору дарування 33/100 частини житлового будинку, укладеного 31.01.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; видача 16.11.2004 року ОСОБА_11 , як спадкоємцю після смерті ОСОБА_12 , свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у яких зазначено перелік приміщень, що становлять 33/100 та 27/100, належних відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , а після відчуження ним належної йому 27/100 частин, ОСОБА_1 , що на думку колегії суддів є суттєвим при вирішенні позовної вимоги щодо неправильності визначення ідеальних долей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнання судом першої інстанції, що на момент укладення договору дарування 33/100 частки житлового будинку від 31.01.2014 року, ОСОБА_3 належали інші приміщення, ніж ті, які зазначені у згаданих вище документах (заповіті, договорах дарування та купівлі – продажу, свідоцтвах про право на спадщину за заповітом), які, як з`ясовано судом апеляційної інстанції, не оспорювалися, а їх оспорення не є предметом даного позову, а тому суд не надає їм правової оцінки.
Однак суд першої інстанції вищезазначеного безпідставно не взяв до уваги та не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив неправильність визначення ідеальних долей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , та визнав, що на момент укладення договору дарування 33/100 частки будинку від 31.01.2014 року ОСОБА_3 належали приміщення напівпідвальний поверх: сходова клітка під літ. 1-1 площею 6,4 кв.м.; вбиральня під літ. 1-2 площею 2,3 кв.м.; всього площа напівпідвального поверху – 8,7 кв.м; підвал: службове приміщення під літ.І площею 5,9 кв.м, всього площа по підвалу - 5,9 кв.м, перший поверх: веранда під літ. 1-6 площею 7,3 кв.м.; сходова клітка під літ. 1-7 площею 8,6 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-12 площею 20,5 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-13 площею 14,4 кв.м,не врахувавши те, що конкретні приміщення були розподілені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ще задовго до укладення договору дарування і такий розподіл приміщень між ними не був змінений у встановленому законом порядку. 
За вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, який, за наявності заповіту, складеного ОСОБА_12 13.10.1995 року, договору купівлі – продажу, свідоцтв про право на спадщину за заповітом, із зазначеням конкретних приміщень, належних ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 встановив неправильність визначення ідеальних долей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , скасувавши попередню державну реєстрацію права власності, визнавши, що на момент укладення договору дарування 33/100 частки житлового будинку від 31.01.2014 року ОСОБА_3 належали приміщення: напівпідвальний поверх: сходова клітка під літ. 1-1 площею 6,4 кв.м.; вбиральня під літ. 1-2 площею 2,3 кв.м.; всього площа напівпідвального поверху – 8,7 кв.м; підвал: службове приміщення під літ.І площею 5,9 кв.м, всього площа по підвалу - 5,9 кв.м. Перший поверх: веранда під літ. 1-6 площею 7,3 кв.м.; сходова клітка під літ. 1-7 площею 8,6 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-12 площею 20,5 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-13 площею 14,4 кв.м, загальна площа першого поверху – 50,8 кв.м. «кр» східці – 4,3 кв.м, загальна площа становить – 65,4 кв.м, а ОСОБА_1 належали приміщення: напівпідвальний поверх: коридор під літ. 1-3 площею 3,8 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-4 площею 8,7 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-5 площею 9,9 кв.м.; всього площа напівпідвального поверху – 22,4 кв.м. Підвал: службове приміщення під літ.ІІ площею 5,9 кв.м.; службове приміщення під літ.ІІІ площею 8,2 кв.м, всього площа по підвалу – 14,1 кв.м. Перший поверх: коридор під літ. 1-8 площею 4,4 кв.м.; вбиральня під літ. 1-9 площею 4,0 кв.м; кухня під літ. 1-10 площею 5,5 кв.м.; житлова кімната під літ. 1-11 площею 11,6 кв.м, загальна площа першого поверху – 25,5 кв.м, загальна площа становить – 62,0 кв.м. 
Оскільки ОСОБА_3 були успадковані у житловому будинку АДРЕСА_1 , саме приміщення 1-13 – житлова кімната площею 14.4 кв.м, 1-1 – сходова клітка площею 6.4 кв.м; 1-2 – вбиральня площею 2.3 кв.м; 1-3 –коридор 3.8 кв.м; 1-4 – житлова кімната площею 8.7 кв.м; 1-5 – житлова кімната 9.9 кв.м; 1- службове приміщення 5.9 кв.м; 11- службове приміщення 5.9 кв.м; 111 – 8.2 кв.м, саме ці приміщення були предметом договору дарування, укладеного 31.01.2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , який також не визнано недійсним в судовому порядку, то до ОСОБА_5 перейшло право власності саме на ці приміщення, якими він і вправі, як власник, користуватися. 
Пункт 7 договору дарування, укладеного 31.01.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 передбачає, що за спільною домовленістю сторін даного договору ОСОБА_3 – дарувальник, може проживати у будинку, частка якого дарується. 
А відтак, і ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 вправі проживати і користуватися приміщеннями: 1-13 – житлова кімната площею 14.4 кв.м, 1-1 – сходова клітка площею 6.4 кв.м; 1-2 – вбиральня площею 2.3 кв.м; 1-3 –коридор 3.8 кв.м; 1-4 – житлова кімната площею 8.7 кв.м; 1-5 – житлова кімната 9.9 кв.м; 1- службове приміщення 5.9 кв.м; 11- службове приміщення 5.9 кв.м; 111 – 8.2 кв.м, чинення їм ОСОБА_1 перешкод у користуванні цими приміщеннями перешкоджає, зокрема, ОСОБА_5 , у здійсненні ним права власності ( ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України), а відтак позовні вимоги про усунення ОСОБА_5 , ОСОБА_3 перешкод у користуванні вищезазначеними приміщеннями та їх вселення у ці приміщення, підлягають до задоволення. 
Що стосується вимог до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , то такі задоволенню не підлягають, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 не чинить ОСОБА_5 , ОСОБА_3 перешкод у користуванні приміщеннями: 1-13 – житлова кімната площею 14.4 кв.м, 1-1 – сходова клітка площею 6.4 кв.м; 1-2 – вбиральня площею 2.3 кв.м; 1-3 – коридор 3.8 кв.м; 1-4 – житлова кімната площею 8.7 кв.м; 1-5 – житлова кімната 9.9 кв.м; 1- службове приміщення 5.9 кв.м; 11- службове приміщення 5.9 кв.м; 111 – 8.2 кв.м. 
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: передбачено обов`язкову наявність в особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільного дієздатності, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Покликаючись на недотримання вимог ст. 203 ЦК України, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування 33/100 частки будинку АДРЕСА_1 , укладеного 31 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним, оскільки, на думку позивача, укладення договору не було вільним та не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , яка на момент укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, уклала договір дарування під впливом ОСОБА_5 . 
На обґрунтування своїх тверджень, ОСОБА_1 посилається на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30.08.2016 року про визнання ОСОБА_3 обмежено дієздатною, та на те, що ОСОБА_3 хворіє психічним захворюванням ще з 2013 року, а також на висновок судово - психіатричної експертизи №301 від 25.05.2016 року (справа №2-о/463/59/16).
У висновку судово-психіатричної експертизи №301 від 25.05.2016 року детально описано, у зв`язку з чим і як у ОСОБА_3 виник конфлікт зі своїм племінником ОСОБА_1 , причини конфлікту, поведінку ОСОБА_1 . Зазначено, що саме ОСОБА_1 за своєю ініціативою помістив ОСОБА_3 до психіатричної лікарні (а.с.27 справа №2-о/463/59/16), що причини розладу здоров`я пов`язані з поведінкою племінника, який створив неможливі умови для проживання у будинку. Разом з тим лікарі зазначають, що ОСОБА_3 доступна мовному контакту, вірно орієнтована у просторі, часі та власній особі, в лікарню доставлена у зв`язку із старечим психозом, який відповідно до опису теж пов`язаний із спілкуванням із ОСОБА_1 . Як у перестарілої людини у ОСОБА_3 спостерігається церебросклероз судин голови і на момент складення висновку та станом на 2013 рік у неї домінують надцінні ідеї, відношення відносно племінника ОСОБА_1 І зазначають, що розлади не досягають в неї ступеню хворобливих розладів. Комісія лікарів вважала, що потребує піклувальника, а не опікуна.
Експерти зазначили те, що ОСОБА_3 в даний час (тобто, станом на момент проведення експертизи 25.05.2016 року) страждає на психічний розлад у формі органічного розладу особистості з наростаючим психоорганічним синдромом з надцінними ідеями відношення, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Разом з тим висновок судово - психіатричної експертизи №301 від 25.05.2016 року не містить висновків про те, що дарувальник ОСОБА_3 саме на момент укладення договору дарування 31.01.2014 року, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Твердження ОСОБА_1 про те, що оспорюваний ним договір дарування 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 укладено під впливом ОСОБА_5 є надуманими, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтвердженими належними та допустимими доказами, такі не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки поясненнями ОСОБА_3 в суді такі не підтверджені.
За вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 31 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою – Кришкевич Х.В., не підлягають до задоволення.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 вересня 2017 року – скасувати та ухвалити нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_3 – задовольнити частково.        
Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_5 , ОСОБА_3 у користуванні 33/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме, приміщеннями, позначеними у технічному паспорті, складеному 28.01.2014 року КП ЛОР БТІ та ЕО: 1-13 – житлова кімната площею 14.4 кв.м, 1-1 – сходова клітка площею 6.4 кв.м; 1-2 – вбиральня площею 2.3 кв.м; 1-3 –коридор 3.8 кв.м; 1-4 – житлова кімната площею 8.7 кв.м; 1-5 – житлова кімната 9.9 кв.м; 1- службове приміщення 5.9 кв.м; 11- службове приміщення 5.9 кв.м; 111 – 8.2 кв.м та вселити ОСОБА_5 , ОСОБА_3 у зазначені приміщення.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_3 – відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 31 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою – Кришкевич Х.В. – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 28.01.2010 року.

Головуючий:         Шеремета Н.О.

Судді:                 Крайник Н.П.

                Цяцяк Р.П.