ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Харків

Справа № 644/13/19
Провадження № 22-ц/818/914/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря                 Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 , 
Треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові 

апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 листопада 2019 року, ухвалене суддею Зябровою О.Г.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила позбавити права проживання та виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що вона та ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_6 (онук) є співвласниками (на праві спільної сумісної власності) вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло та зареєстровані у ній. Крім того, разом з ними проживає чоловік доньки позивача ОСОБА_5 – ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу сумісного життя влаштовує сварки, є ініціатором конфліктів, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує позивачу та її чоловіку і сину, періодично застосовує фізичне насильство та залякування, порушує соціалістичне співжиття, у зв`язку з чим неодноразово викликалась поліція та не несе жодних витрат по утриманню майна та сплаті комунальних послуг. 

Зважаючи на такі умови життя її син ОСОБА_4 вимушений жити в орендованій квартирі, інші співвласники, зокрема вона позивач та її чоловік, не можуть жити спокійно, у зв`язку з умовами, що створює відповідач. На підставі ст.116 ЖК України просить виселити відповідача із житла, оскільки той систематично порушує правила соціалістичного співжиття, за умови, що останній має на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , але не бажає жити в ній зі своєю сім`єю.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у його задоволенні, оскільки він є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що є чоловіком ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_6 , які є співвласниками спірної квартири АДРЕСА_3 . Зазначає, що конфлікти з позивачем дійсно трапляються, проте вони викликані її бажанням виселити відповідача з його сім`єю із квартири, а не його поведінкою чи порушенням ним прав позивача як співвласника квартири. Вважає, що жодних доказів, які могли б свідчити про наявність підстав, передбачених ст.116 ЖК України, для його виселення позов не містить.

Представник відповідача зазначає, що звернення зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення, крім того, за результатами звернень позивача до поліції грубих порушень громадського порядку виявлено не було, належних свідків чи очевидців не виявлено, проведено профілактичну бесіду про недопущення порушення діючого законодавства та домашнього насильства, отже, офіційних попереджень або застосувань заходів впливу щодо відповідача не було. 

Також, позивач не зверталась із заявою про видачу обмежувального припису згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». З-поміж того, позивач має право на проживання у вказаній спірній квартирі як член сім`ї співвласників, а наявність у нього на праві власності іншого житла не має правового значення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї співвласника, тобто зятем ОСОБА_1 , систематично порушує правила співжиття, вжиття заходів та попередження не дали позитивних результатів, тому позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 з квартири 8 задоволено. 

Що стосується позовних вимог щодо позбавлення права проживання ОСОБА_2 вказаним житловим приміщенням, то суд відмовив в задоволенні позову в цій частині, посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками вищезазначеної квартири, ОСОБА_2 є членом їх сім`ї, отже він має право користування даним житлом, а також те, що підстав передбачених ст.405 ЦК України позивачем в позовній заяві не зазначено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2  звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом неповно з`ясовано, а також не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд мав встановити обставини щодо систематичного порушення відповідачем правил соціалістичного співжиття та те, що до нього застосовувались заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними. 

Вказує, що із довідок Індустріального ВП ГУНП України в Харківської обл. від 27.11.2018, 13.12.2018 та 31.01.2018 не вбачається грубих порушень відповідачем громадського порядку, тобто не встановлено факту систематичного порушення ним правил соціалістичного життя. Звертає увагу, що він також звертався до органів поліції про вжиття заходів у відношенні ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , а наявність непорозумінь між ним та ОСОБА_1 не є доказами порушення правил співжиття.

Зазначає, що проживає у спірній квартирі із сім`єю протягом 27 років, скаржитись позивач почала після отримання відповідачем у спадок квартири з метою виселення його сім`ї та вселення третьої особи ОСОБА_4 . Крім того, із довідок поліції не вбачається будь-яких застосувань до відповідача заходів попередження чи громадського впливу щодо недопущення порушення правил суспільного співжиття, зокрема, про існування прийнятих рішень йому стало відомо у лютому 2019 року із позову, попередження про неприпустимість, в разі виникнення конфліктів, порушення діючого законодавства він не отримував, профілактична бесіда про недопущення домашнього насильства не проводилась з відповідачем.

З посиланням на ЖК УРСР, ЦК України та міжнародне законодавство, стверджує, що як член сім`ї співвласників має право користування спірним житлом.

У поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просять задовольнити її, посилаючись на те, що бажають зберегти свою сім`ю, що унеможливить виселення відповідача зі спірної квартири, позивач та ОСОБА_4 є самі ініціаторами сварок та вони, як співвласники не бажають покидати та виселятися зі своєї квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду без змін та наводить доводи аналогічні викладених у позовній заяві, а також вказує, що апеляційна скарга містить неправдиву інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду в частині задоволення позову, тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в частині виселення відповідача. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову в іншій частині, а саме позбавлення права проживання відповідача у спірній квартирі, в аеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в оскаржуваній частині з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 2002 року реєстраційний номер 7-02-210600, яке видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_3 та члени його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 38).

ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_4 (дочка позивача) зареєстрували шлюб 14 грудня 1991 року, після укладення шлюбу подружжю присвоєно прізвище – ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 58). 

Як вбачається з довідки Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 27 листопада 2018 року до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області 18.11.2018 року надійшло повідомлення «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_4 зять вчинив сварку. ОСОБА_1 по прибуттю наряду поліції звернулась з заявою з проханням вжити заходів у відношенні свого зятя ОСОБА_2 . 

Також, з даної довідки вбачається, що в свою чергу ОСОБА_2 також звернувся до прибувшого наряду поліції із заявою вжити заходи до ОСОБА_1 , яка безпричинно вчинила з ним сварку, висловлювала образи та погрози на його адресу. Вказані свідчення підтвердили ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . В подальшому за даним фактом перевірку закінчено. Довідка містить висновок, що в ході перевірки незалежних свідків, очевидців, а також грубих порушень громадського порядку виявлено не було (а.с. 39).

Відповідно довідки Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 13 грудня 2018 року до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області 06.12.2018 року з заявою звернулась ОСОБА_1 з проханням вжити заходи у відношенні зятя ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу вчиняє сварки. З даної довідки також вбачається, що в свою чергу ОСОБА_2 також звернувся до прибувшого наряду поліції із проханням вжити заходи до ОСОБА_1 , яка надає поліції хибні факти у відношенні нього та розповсюджує наклеп. 

Вказані свідчення підтвердила ОСОБА_5 . В подальшому за даним фактом перевірку закінчено, ОСОБА_2 попереджено про неприпустимість, в разі виникнення конфліктів, порушення діючого законодавства України. Довідка містить висновок, що в ході перевірки незалежних свідків, очевидців, а також грубих порушень громадського порядку виявлено не було (а.с. 41).

Згідно довідки Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 31 січня 018 року до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області 28.12.2018 року з заявою звернулась ОСОБА_1 з проханням вжити заходи у відношенні зятя ОСОБА_2 . В подальшому перевірку за даним фактом закінчено, з учасниками події провести профілактичну бесіду про недопущення домашнього насильства. Довідка містить висновок, що грубих порушень громадського порядку виявлено не було (а.с. 75).

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 за ст.173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с. 42).

Відтак, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне. Доводи позивача відносно необхідності врахувати та взяти до уваги те, що відповідач забезпечений іншим житлом, не заслуговують на увагу з огляду на те, що аналіз змісту позову в частині про виселення свідчить, що він заявлений на підставі частини 1 статті 116 ЖК України. Крім того, згідно ст.150 ЖК України ОСОБА_2 є членом сім`ї двох інших співвласників спірного житла, а саме дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 , які заперечують проти його виселення та не вбачають для цього наявності підстав, передбачених у ч.1 ст.116 ЖК України. Тобто, відповідач на правовій основі займає спірне житлове приміщення протягом тривалого часу, а саме близько 27 років, що не заперечувалось сторонами, а проти факту вселення жодних заперечень від учасників справи не надходило.

Відповідно довідки від 27 листопада 2018 року (а.с.40) згідно якої з ОСОБА_2 проведено бесіду профілактичного характеру, проведення якої він заперечує, то вона стосується звернення позивача щодо небажання відповідача добровільно виселитися з її квартири, а не щодо порушення ним порядку сумісного проживання.

Аналізуючи зміст довідок Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 27 листопада 2018 року, 13 грудня 2018 року та 31 грудня 2018 року слід зазначити наступне. З них вбачається, що 27.11.2018 та 13.12.2018 ОСОБА_2 в свою чергу також звертався до прибулого наряду поліції із заявами вжити заходів щодо позивача та зазначав, що вона є ініціатором сварок та розповсюджує наклеп на відповідача. 

 
Також, обидві довідки містять висновок поліції, що грубих порушень громадського порядку виявлено не було, незалежних свідків або очевидців виявлено не було, подальші перевірки закінчено. Також, попереджено ОСОБА_2 про неприпустимість, в разі виникнення конфліктів, порушень діючого законодавства. Довідкою від 31 грудня 2018 року з учасниками події проведено профілактичну бесіду про недопущення домашнього насильства. Тобто, прямого доказу порушення ОСОБА_2 соціалістичного співжиття у спірному житлі органами поліції встановлено даними довідками не було. 

 
Доводи позивача щодо несплати відповідачем комунальних послуг та утримання квартири лише ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_3 матеріалами справи не підтверджуються і ці правовідносини знаходяться в іншій правовій площіні і не можуть бути підставою для виселення відповідача з квартири. 

 
Щодо пояснювальних записок на аркушах справи 49, 50, то обставини, викладені в них, записані зі слів позивача, тому судова колегія їх не приймає.

 
Так, що стосується посилань на постанову від 17 грудня 2018 року (а.с.42), то слід зазначити, що вона також не містить доказів порушення ОСОБА_2 правил співжиття, в ній лише вказано відсутність складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.173 КпАП України в діях ОСОБА_4 .

Згідно ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

 
Крім того, ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути  співмірним переслідуваній легітимній меті ( рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. 

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення  є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відтак, з огляду на те, що доказів наявності підстав для виселення позивача, передбачених ч.1 ст.116 ЖК, матеріали справи не містять, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

 
Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог щодо виселення ОСОБА_2 - скасувати і ухвалити нове. В задоволенні позову в цій частині - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                О.В. Маміна

                                                               Н.П. Пилипчук

повний текст постанови
складено 21 лютого 2020 року