ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2020 року                                                                                      Справа № 918/512/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу    Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.19р. у справі №918/512/19, ухвалене суддею Войтюком В.Р., повний текст рішення складено 22.11.2019 р.
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради
про стягнення заборгованості в сумі 61 446 грн. 58 коп.

          Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Комунального підприємства "Теплосервіс" (далі - відповідач) Дубровицької районної ради про стягнення заборгованості в сумі 61 446 грн. 58 коп.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 листопада 2014 року між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Постачальник) та Комунальним підприємством "Теплосервіс" Дубровицької районної ради (Споживач) укладено договір №3055/15-ТЕ-28 купівлі-продажу природного газу, за умовам якого постачальник передав у власність споживачу природний газ на загальну суму 120 214 грн. 88 коп., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу.
Відповідач свої зобов`язання по оплаті за переданий газ виконав несвоєчасно, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п.6.1. Договору. За несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати переданого газу позивач нарахував пеню у розмірі 20 728 грн. 53 коп., 3 % річних у розмірі 7 359 грн. 15 коп. та інфляційні у розмірі 33 358 грн. 90 коп., які просить стягнути з відповідача у судовому порядку.
          Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.11.2019 р. у справі №918/512/19 у задоволенні позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до відповідача Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради про стягнення заборгованості в сумі 61 446 грн. 58 коп. - відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне  оскарження рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.2019 р. у справі №918/512/19, прийняти апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та відкрити апеляційне провадження. Рішення господарського суду Рівненської області  від 18.11.2019 р. у справі №918/512/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.  
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права - ст. 6, 11, 626, 629 ЦК України, ст.12 ГК України, Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та процесуального права - ст. ч.2 ст.11, 74, 76, 77, 86, 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України без дослідження усіх істотних обставин справи.
Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що умовами Договору сторони не погоджували, що укладання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків (далі - СПР) змінює строки чи порядок розрахунків, а внесення змін до спірного Договору має відбуватись лише шляхом укладання окремої додаткової угоди.
А відтак посилання суду на укладання договору про організацію взаєморозрахунків як підставу для зміни порядку та строку розрахунків є такими, що суперечать умовам Договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань.
Також, скаржник просить врахувати, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 року №853 було внесені зміни до п.20 Примірного договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу зі спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій. Зокрема, було додано пункт, яким встановлено, що «сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень відповідно до Порядку не змінює строків та умов розрахунків за цим договором». Таким чином, держава в особі Кабінету Міністрів України фактично встановила стандарт договірних відносин для аналогічних до спірних відносин, погодившись на відсутність впливу СПР.
Крім того, апелянт акцентує увагу на тому, що підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника пені та платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.
Водночас, позивач звертає особливу увагу суду, що із загальної суми поставленого природного газу у розмірі 120 214,88 грн. пільгами та субсидіями було сплачено суму у розмірі 82 388,17 грн. (вбачається із розрахунку заборгованості та витягу по рахунку за операціями, які наявні в матеріалах справи).
Таким чином, різниця у розмірі 37 826,71 грн. була сплачена відповідачем не в порядку виконання Постанови КМУ № 20, а власними коштами, що по суті вбачається з доказів, які надавалися позивачем до матеріалів справи, а саме витягу по операціям за Договором.
Відповідно сплата цих коштів в будь-якому разі не могла змінювати строків та порядків розрахунків за спірним договором, як кошти, які були сплачені за логікою суду першої інстанції у відповідності до Постанови КМУ № 20.
Аналогічної правової позиції дійшов і Верховний Суд у справах №921/574/17-г/5 та №909/256/18 повертаючи справи на новий розгляд до судів першої інстанції.
Постановою Об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 року по справі №924/296/18 судом надано ряд правових висновків щодо впливу спільних протокольних рішень (далі - СПР) на договірні відносини з постачання природного газу.
Так, судом зазначено, що запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності). Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.
Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок від 11.01.2005 № 20.
Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Таким чином, Об`єднана палата Верховного Суду виокремлює кошти, сплачені спільними протокольними рішеннями та кошти, сплачені у звичайному порядку. І лише в частині, яка була сплачена за рахунок коштів державного бюджету, договірні відносини зазнають регулюючого впливу.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 р. поновлено Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" строк  на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Рівненської області  від 18.11.2019 р. у справі №918/512/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в порядку письмового провадження та запропоновано Комунальному підприємству "Теплосервіс" Дубровицької районної ради у строк до 08.01.2020 р. надати до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.
08 січня 2020 року від Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради надійшов до Північно-західного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.2019 залишити без змін, посилаючись на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 за   № 1730-VIII, що набув чинності 30 листопада 2016 року.
Відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи ( абзац 2 частина 10 статті 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у цій справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області 18.11.2019 р. у справі №918/512/19 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Північно – західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

           1.          Зміст рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову, рішення мотивовано тим, що  відповідач погасив суму боргу по договору № 3055/15-ТЕ-28 від 24 листопада 2014 року про купівлю-продаж природного газу, що підтверджується обставинами справи, відтак у позивача відсутнє право нарахування та стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат після набрання законної сили Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та укладання договору про організацію взаєморозрахунків.

2.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.           
26 листопада 2014 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Комунальне підприємство "Теплосервіс" (Покупець), уклали Договір №3055/15-ТЕ-28 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір)
Відповідно до п.1.1. Договору, Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2015 році природний газ (надалі - газ), а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього Договору.
Згідно п.1.2. Договору, газ що постачається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.
Постачальник передає Покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року газ обсягом до 125 тис. куб. м., у тому числі по місяцях (тис. куб. м.) (п. 2.1. Договору).
Відповідно до п.3.3 договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцю у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.
Відповідно п.5.1 Договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюється уповноваженим державною владою України органом. 
Згідно п. 5.2. Договору ціна за 1000 куб.м  газу становить 1 091 грн. 00 коп. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки для затвердженого тарифу на природній газ тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.
Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Додатковими угодами №1, 2, 3 до договору купівлі-продажу природного газу від 26 листопада 2014 року №3055/15-ТЕ-28 сторонами договору не одноразово вносилися зміни до п. 5.2. договору які стосувалися ціни на природній газ.
Додатковою угодою № 4 до договору купівлі-продажу природного газу від 26 листопада 2014 року №3055/15-ТЕ-28 сторони погодили зміни до п.6.3. Договору, а саме: за наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець зараховує кошти, що надійшли від Покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку черговості виникнення заборгованості.
Додатковою угодою № 5 до договору купівлі-продажу природного газу від 26 листопада 2014 року №3055/15-ТЕ-28 сторони погодили зміни до п. 12 договору, що стосуються банківських реквізитів Продавця.
Пунктами 7.1. та 7.2. Договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього Договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років (п. 9.3. Договору).
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін,  і діє в частині реалізації газу до 31 січня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).
Вказаний Договір та додаткові угоди підписані повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.
На виконання умов договору за 2015 рік позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 120 214 грн. 88 коп.
Як вбачається з матеріалів справи, факт поставки природного газу відповідачеві стверджується актами приймання - передачі природного газу, а саме: 31 січня 2015 року на суму 14 100 грн. 08 коп.; 28 лютого 2015 року на суму 23 726 грн. 63 коп.: 30 листопада 2015 року на суму 19 127 грн. 59 коп.; 31 грудня 2015 року на суму 63 260 грн. 58 коп.
Вказані акти приймання - передачі природного газу підписані представниками сторін без заперечень, підписи яких скріплені печатками сторін договору.
25 жовтня 2018 року між Головним управління державної казначейської служби України у Рівненській області, Департаментом фінансів  Рівненської облдержадміністрації, Департаментом житлово-комунального господарства, енергетики та енергоефективності Рівненської облдержадміністрації, Фінансовим управління Дубровицької районної державної адміністрації, Дубровицькою районною державною адміністрацією, Комунальним підприємством "Теплосервіс" Дубровицької районної ради, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" укладено договір № 103/1110 про організацію взаєморозрахунків відповідно до статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік".
За цим договором сторони перераховують у послідовності кошти в розмірі 82 388 грн. 17 коп. для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 24 листопада 2014 року № 3055/15-ТЕ-28. 
Також п.2 п.12 вищевказаного Договору визначено, що з метою виконання договору сторони зобов`язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.
Сторони засвідчують, що після виконання договору, вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору (п. 17 договору).
Згідно, наявної в матеріалах справи, платіжного доручення №12 від 29 листопада 2018 року (копія наявна в матеріалах справи), відповідачем здійснено оплату за поставлений природний газ згідно договору купівлі-продажу природного газу № 3055/15-ТЕ-28 від 24 листопада 2014 року на суму 82 388 грн. 17 коп.
Відтак, відповідачем здійснено оплату за поставлений природний газ, що не заперечується позивачем, однак, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови пункту 6.1 договору, факт невчасного розрахунку підтверджується "операціями за договором" (а.с.35-36), згідно яких відображено рух коштів по договору.
Враховуючи зазначені прострочення у розрахунках за договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню, інфляційні та три проценти річних за порушення строків проведення оплати за газ.
Наведені обставини стали причиною звернення позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.
Рішенням господарського суду Рівненської області від 18.11.2019 р. у справі №918/512/19 у задоволенні позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до відповідача Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради про стягнення заборгованості в сумі 61 446 грн. 58 коп. - відмовлено.
Перевіривши дотримання місцевим судом вимог чинного законодавства при ухваленні оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що скарга позивача безпідставна та не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

          3.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України, судом враховано законодавство що встановлює та регулює договірні зобов`язання, які виникають на підставі договору поставки.
Згідно з ч.1 та п. 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 1 ст.179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України)
Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до п.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Положеннями ст.525, ч.1 ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Також судом взято до уваги положення чинного законодавства що регулюють порядок застосування забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, а також відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Згідно з положеннями пункту 6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Як унормовано положеннями частини 2 статті 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", (надалі - Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до статті 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Згідно з частиною 3 статті 7 Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у межах своєї компетенції).

4. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, Північно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Аргументуючи позовні вимоги позивач вказує на неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 26 листопада 2014 року № 3055/15-ТЕ-28 відповідачем.
В якості доказів вказаних обставини суду надано договір купівлі-продажу природного газу від 26 листопада 2014 року № 3055/15-ТЕ-28, акти приймання-передачі природного газу від 31 січня 2015 року, 28 лютого 2015 року, 30 листопада 2015 року, 31 грудня 2015 року та виписку "операціями за договором" по Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради з 01 січня 2015 року по 31 березня 2018 року.
На підставі вказаних доказів судом встановлено, а саме: факт виникнення між сторонами договірних відносин по поставці газу; факт поставки позивачем природного газу за договором; факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань по оплаті за поставку природного газу.
Однак, як встановлено судом та стверджено матеріалами справи, відповідачем здійснено оплату за поставлений природний газ, що не заперечується позивачем, однак, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови пункту 6.1 договору, факт невчасного розрахунку підтверджується "операціями за договором", згідно яких відображено рух коштів по договору. 
З правовою позицією та аргументами апелянта колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Згідно зі статтею 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Судом встановлено, що Комунальне підприємство "Теплосервіс" Дубровицької районної ради є теплопостачальним підприємством, що здійснює закупівлю природного газу для виробництва теплової енергії та послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання.
У відповідності з частиною 1 статті 3 названого Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 року № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.
Згідно пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01 січня 2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01 липня 2016 року.
Водночас частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30 листопада 2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Таким чином, із правового аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що частина 3 статті 7 зазначеного Закону є нормою прямої дії, при цьому її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2018 року № 925/106/18, від 23 січня 2018 року у справі № 914/3131/15, від 29 січня 2018 року у справі № 904/10745/16 та від 07 лютого 2018 року у справі № 927/1152/16.
Крім того, 25 жовтня 2018 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у Рівненській області, Департаментом фінансів Рівненської облдержадміністрації, Департаментом житлово-комунального господарства, енергетики та енергоефективності Рівненської облдержадміністрації, Фінансовим управління Дубровицької районної державної адміністрації, Дубровицькою районною державною адміністрацією, Комунальним підприємством "Теплосервіс" Дубровицької районної ради, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" укладено договір № 103/110 про організацію взаєморозрахунків відповідно до статті 21 Закону України "Про Державний бюджет У країни на 2018 рік".
За цим договором сторони перераховують у послідовності кошти в розмірі 82 388 грн. 17 коп. для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 24 листопада 2014 року № 3055/15-ТЕ-28. 
Також п.2 п.12 вищевказаного Договору визначено, що з метою виконання договору сторони зобов`язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.
Сторони засвідчують, що після виконання договору, вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору (п. 17 договору).
Згідно, наявної в матеріалах справи, платіжного доручення № 12 від 29 листопада 2018 року (копія наявна в матеріалах справи), відповідачем здійснено оплату за поставлений природний газ згідно договору купівлі-продажу природного газу № 3055/15-ТЕ-28 від 24 листопада 2014 року на суму 82 388 грн. 17 коп.
Судом встановлено, що зазначена вище оплата на загальну суму 82 388 грн. 17 коп.  здійснена відповідачем до звернення позивача з позовом до суду (29 листопада 2018 року), а тому станом на день звернення позивача з позовом до суду, заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.
Окрім того, судом встановлено, що укладенням договору про організацію взаєморозрахунків № 103/110 від 25 жовтня 2018 року, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу.
Для застосування наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.2 договору купівлі-продажу природного газу № 3055/15-ТЕ-28 у вигляді пені, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків, які діяли на момент розгляду справи і відповідно до пункту 17 яких сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.
Оскільки, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені договором про організацію взаєморозрахунків, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що погашення боргу за поставлений природній газ Комунальним підприємством "Теплосервіс" Дубровицької районної ради в сумі 120 214 грн. 88 коп. здійснювалась двома платежами, а саме: 
37 826 грн. 71 коп. які сплачені 31 жовтня 2015 року, що підтверджується актом звіряння рахунків від 17 листопада 2015 року (наявний у матеріалах справи), який не заперечений позивачем, тобто дана частина заборгованості сплачена до 30 листопада 2016 року, що відповідно до ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" позбавляє права позивача на нарахування штрафних санкцій на вказану заборгованість; 
82 338 грн. 17 коп. які сплачені відповідно до договору від 25 жовтня 2018 року №103/1110 про організацію взаєморозрахунків, що підтверджується платіжним дорученням від 29 листопада 2018 року № 12 (наявний у матеріалах справи), у свою чергу також, позбавляє права позивача на нарахування штрафних санкцій на вказану заборгованість, оскільки оплата за договором про організацію взаєморозрахунків здійснення в порядку та в межах строків визначених у договорі.
Зважаючи на викладені обставини, оскільки відповідач погасив суму боргу по договору №3055/15-ТЕ-28 від 24 листопада 2014 року про купівлю-продаж природного газу, що підтверджується вищевикладеними обставинами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у позивача відсутнє право нарахування та стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат після набрання законної сили Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та укладання договору про організацію взаєморозрахунків.

5.Висновки за результатами апеляційного розгляду.  
Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін. Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права  в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення,  прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні  для скасування рішення суду. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку,  що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.          
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно  ст.129 ГПК.
          Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

                    
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.11.2019 р. у справі №918/512/19 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Рівненської  області - залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.240 ГПК України постанова набирає законної сили з дня складання повного тексту постанови та відповідно до п.2 ч.3 ст.287 ГПК України касаційному  оскарженню не підлягає.

Справу №918/512/19  повернути  господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" лютого 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Філіпова Т.Л. 

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.