Постанова 
Іменем  України 
 
18 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 346/4706/16-ц
провадження № 61-34418св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживача, визнання недійсними договорів кредиту, поруки, іпотеки, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог посилались на таке.
31 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № IFIWG50000003091, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 22 725 грн, на споживчі цілі, зі сплатою щомісячних відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 % від суми залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 31 січня 2028 року.
У цей же день між вказаними сторонами укладений договір про іпотечний кредит № IFIWG40000003091 на суму 113 625 грн для придбання у власність за договором купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року № 249 квартири АДРЕСА_1 .
Цього ж дня між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та банком укладені два договори поруки № IFIWG50000003091 та № IFIWG40000003091. Згідно з пунктом 1.1 цих договорів поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами та додатковими угодами до них.
05 лютого 2008 року ОСОБА_1 уклала з банком договір іпотеки № IFIWG40000003091 на загальну суму 113 625 грн, за умовами якого передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 1.5 цього договору передбачено, що на період дії договору предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця.
З моменту укладення договору іпотеки відповідач залишив у себе оригінали усіх правовстановлюючих документів на квартиру, у зв`язку з чим позивач з сім`єю не може зареєструватись у ній та укласти договори про надання комунальних послуг, а отже, і проживати у ній.
ОСОБА_1 вважала, що вона укладає кредитний договір на пільгових умовах молодіжного кредитування, де держава звільняє позичальника від частини виплат за кредитом, однак відповідач надав звичайний кредит, тобто договір було укладено під впливом обману.
Івано-Франківська філія Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») не є юридичною особою, а тому договори, що укладені від імені відповідача, підписані неуповноваженою особою.
В порушення вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив позичальника у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за ним, вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.
Оспорювані правочини не відповідають положенням, закріпленим у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якими забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачі просили визнати недійсними вищезазначені договори кредиту, поруки та іпотеки. Стягнути з відповідача на їхню користь завдану їм моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн з посиланням на положення частини другої статті 227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсними: кредитний договір, укладений 31 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; договір про іпотечний кредит, укладений 31 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; договір поруки, укладений 31 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; іпотечний договір, укладений 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 100 000 грн кожній на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування судових витрат. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 3 307,20 грн судового збору.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не ознайомив ОСОБА_1 , як споживача, у письмовій формі з інформацією, передбаченою частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не врахував подані нею документи для отримання молодіжного кредитування, а надав їй звичайний кредит, умисно приховавши вказану інформацію; всі договори від імені відповідача підписані особою без належних повноважень; у договорах кредиту та поруки не зазначений строк дії договорів; договори скріплені печаткою не юридичної особи, а Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк»; умови видачі кредиту вводили в оману позивачів і така підприємницька практика з боку відповідача є агресивною та забороненою. Крім того, суд дійшов висновку, що відповідач ввів позивачів в оману щодо свого права на вчинення правочинів, а тому відповідно до вимог статті 227 ЦК України підлягає відшкодуванню і моральна шкода. 
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в позові.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оспорювані договори споживчих кредитів підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваних договорів та надалі виконувала їх умови; відповідач надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитних договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки; у додатках до договорів споживчих кредитів «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позичальником, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Таким чином, під час укладення оспорюваних кредитних договорів сторонами погоджені усі його істотні умови та додержані вимоги, необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених статтями  203, 215 ЦК України, статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитних договорів недійсними, немає, позичальнику банком була надана вся інформація про кредитні послуги, наявність несправедливих умов договору позивачами не доведено. 
Апеляційний суд зазначив, що відсутність у договорі поруки строку його дії може бути за певних умов підставою для припинення поруки, а не для визнання договору поруки недійсним.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулись до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження та не встановив наявності поважних причин пропуску такого строку, у зв`язку з чим ухвалив незаконне рішення про скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції. Суд не врахував, що всі договори підписані неуповноваженою особою Резніченко Л. Я. , яка не мала права укладати такі договори. Апеляційний суд належним чином не перевірив, чи було дотримано вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо письмового повідомлення споживача про умови видачі кредитних коштів. Всупереч вимогам пункту 1.5 іпотечного договору, яким передбачено, що предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця, відповідач після укладення іпотечного договору забрав усі правовстановлюючі документи на квартиру та не повертає їх, тим самим перешкоджає іпотекодавцю реалізувати такі права.
ОСОБА_1 зазначала, що вона вважала, що укладає кредитний договір на пільгових умовах молодіжного кредитування, а відповідач надав звичайний кредит, тобто договір укладений під впливом обману.
Відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» позивачі звільнені від сплати судового збору, проте апеляційний суд не врахував цього та безпідставно стягнув з них судовий збір.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що 31 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого був ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений кредитний договір № IFIWG50000003091, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 22 725 грн, на споживчі цілі, зі сплатою щомісячних відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% від суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 31 січня 2028 року.
У цей же день між вказаними сторонами укладений договір про іпотечний кредит № IFIWG40000003091 на суму 113 625 грн для придбання у власність за договором купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року № 249 квартири АДРЕСА_1 .
Цього ж дня між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та банком укладені два договори поруки № IFIWG50000003091 та № IFIWG40000003091. Згідно з пунктом 1.1 цих договорів поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами та додатковими угодами до них.
05 лютого 2008 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 52).
На забезпечення виконання зобов`язань за іпотечним кредитом 05 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладений договір іпотеки № IFIWG40000003091, за умовами якого позичальник передала в іпотеку банку вказану квартиру.
Пунктом 1.5 договору іпотеки передбачено, що на період дії договору предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця (а. с. 56-61).
На обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що оспорювані договори необхідно визнати недійсними, оскільки вони укладені під впливом обману та не відповідають вимогам статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд правильно встановив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.
Тому доводи касаційної скарги про те, що такі висновки апеляційного суду суперечать частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо письмового повідомлення споживача про умови видачі кредитних коштів, є необґрунтованим та зводиться до власного тлумачення вказаної норми. 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів кредиту, поруки та іпотеки, при цьому правильно застосувавши положення статті 230 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач не довела введення її в оману з боку відповідача, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є її процесуальним обов`язком.
Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 
57-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року).
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач після укладення іпотечного договору забрав усі правовстановлюючі документи на квартиру та не повертає їх, тим самим перешкоджає іпотекодавцю реалізації його права щодо володіння, користування та розпорядження іпотечним майном не заслуговують на увагу, оскільки, такі доводи касаційної скарги стосуються не умов укладення оспорюваного договору, а його виконання, що виходить за межі предмету спору та доказування у цій справі.
Апеляційний суд, надаючи оцінку вказаному договору іпотеки зазначив, що цей договір від імені ЗАТ КБ «ПриватБанк» підписала представник Резніченко Л . Я. - керівник бізнесу «Іпотечне кредитування» Івано-Франківської філії «ПриватБанку», яка діяла на підставі статуту ЗАТ КБ «ПриватБанк», свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії НОМЕР_1 , положення про Івано-Франківську філію ЗАТ КБ «ПриватБанк» та довіреності, посвідченої 31 січня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровского міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. та зареєстрованої в реєстрі за № 723 (а. с. 56-61).
Отже, встановлені належним чином апеляційним судом обставини спростовують доводи касаційної скарги про те, що оспорювані договори від імені банку підписано неуповноваженою особою.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив банку строк на апеляційне оскарження не заслуговують на увагу. Поновлюючи вказаний строк, апеляційний суд відповідно до вимог статті 297 ЦПК України 2004 року дав належну оцінку причинам пропуску такого строку, визнавши їх поважними. Крім того, вказана ухвала апеляційного суду не є предметом касаційного оскарження.
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, а фактично зводяться до незгоди з встановленими фактичними обставинами справи, переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Водночас обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору, а тому ОСОБА_1 в силу вказаного закону звільнена від сплати судового збору. При цьому, дія вказаної норми щодо звільнення від сплати судового збору не поширюється на ОСОБА_2 , оскільки вона як поручитель не є споживачем у спірних правовідносинах.
З урахуванням викладеного рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат з ухваленням нового рішенням, яким витрати банку зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 88 ЦПК України 2004 року підлягають стягненню з ОСОБА_2 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Отже, з наведених вище підстав рішення апеляційного суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат слід скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3 637,92 грн.
У решті оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 3 637,92 грн - витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. 
Урешті рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко