ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 760/15915/16
 
провадження № 61-17233 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
представник відповідача – адвокат Воробйова Тетяна Михайлівна,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Воробйової Тетяни Михайлівни, яка діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року в складі судді Українця В. В. та на постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року в складі колегії суддів Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання дій незаконними, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, в якому просив визнати незаконними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо відмови йому в наданні пільги, передбаченої частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на його користь 24 749,68 грн сплачених процентів за користування кредитом за договором на купівлю автотранспортного засобу від 19 липня 2012 року, 2 513,44 грн сплачених процентів за користування кредитом за договором відновлювальної кредитної лінії від 19 липня 2012 року, 20 000 грн відшкодування моральної шкоди та 10 000 грн витрат на правову допомогу.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що уклав із ПАТ «Укрсоцбанк» 19 липня 2012 року договір кредиту на купівлю транспортного засобу та договір відновлювальної кредитної лінії на оплату страхових платежів. 
 
Зазначає, що з 28 листопада 2014 року по 03 червня 2016 року проходив службу в органах внутрішніх справ, в тому числі в складі правоохоронних органів особливого призначення. 
 
25 квітня 2016 року позивач подав відповідачу письмову заяву про не нарахування процентів за користування кредитом у період перебування та участі в проведенні антитерористичної операції, проте банк відмовив у скасуванні нарахованих процентів, що стало підставою для його звернення з позовом.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання дій незаконними, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. 
 
Визнано незаконними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо відмови ОСОБА_1 у наданні пільги, передбаченої частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стосовно звільнення від нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед ПАТ «Укрсоцбанк», а також процентів за користування кредитом за договором кредиту від 19 липня 2012 року № 021АІ10120719003 на купівлю автотранспортних засобів та за договором відновлювальної кредитної лінії від 19 липня 2012 року № 021057516INSURANCE – 1 на оплату страхових платежів.
 
Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 24 749,68 грн сплачених процентів за договором кредиту на купівлю автотранспортного засобу від 19 липня 2012 року та 2 513,44 грн сплачених процентів за договором відновлювальної кредитної лінії від 19 липня 2012 року та 10 000 грн витрат на правову допомогу.
 
У задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, носять договірний характер, і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач є особою, на яку поширюються пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому відмова банку у наданні пільги є неправомірною.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У квітні 2018 року адвокат Воробйова Т. М., яка діє в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .  
 
Вважає, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем та не надав документів, які б підтверджували його право на пільгу, передбачену частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України, а саме військовий квиток, або довідку про призов військовозобов`язаного на військову службу, або витяг із наказу чи довідку про зарахування до списків військової частини.  
 
В іншій частині рішення судів у касаційному порядку не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 19 липня 2012 року ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № 021А110120719003 на купівлю транспортного засобу та договір відновлювальної кредитної лінії № 021057516INSURANCE - 1 на оплату страхових платежів.
 
З 28 листопада 2014 року по 03 червня 2016 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.
 
У період з 15 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з 21 березня 2015 року по 24 березня 2015 року, з 15 травня 2015 року по 12 серпня 2015 року, з 09 грудня 2015 року по 16 січня 2016 року, з 02 березня 2016 року по 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 перебував у відрядженні для виконання особовим складом завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», безпосереднього несення служби в умовах проведення антитерористичної операції в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей. 
 
Позивач має статус учасника бойових дій згідно пункту другого статті 6  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального  захисту", що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 11 лютого 2016 року Головним управлінням МВС України у Київській області.
 
25 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «Укрсоцбанк» письмову заяву про неврахування процентів за користування кредитом в період перебування та участі в проведенні антитерористичної операції.
 
Банк відмовив у скасуванні нарахованих процентів, оскільки чинне законодавство не відносить осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до категорії осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
 
Згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №10.1-87/21956 від 16 листопада 2017 року, заборгованість ОСОБА_1 за договорами кредиту відсутня.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
 
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.
 
Рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
 
Законом України від 20 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту: військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним – з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
 
Згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває дотепер.
 
Суди обох інстанцій обґрунтовано врахували наявні у справі докази, що підтверджують факт участі позивача у антитерористичній операції та наявність у нього статусу учасника бойових дій. Безпосередня участь ОСОБА_1 у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 306/1157/15-ц (провадження № 61-2525св18), від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц (провадження № 61-16144св18), від 10 січня 2019 року у справі № 327/353/16-ц (провадження № 61-25229св18) та від 04 вересня 2019 року у справі № 554/10264/17 (провадження № 61-42778св18). 
Ураховуючи вищенаведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень – без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу адвоката Воробйової Тетяни Михайлівни, яка діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                            М. М. Русинчук