Єдиний унікальний номер 229/6600/19 
Номер провадження 22-ц/804/539/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року                                                                                        м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі: 
судді - доповідача Будулуци М.С.,
суддів: Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 26 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати (справа 229/6600/19, суддя Панова Т.Л., повний текст рішення складено 26 листопада 2019 року в місті Дружківка Донецької області),-
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», обґрунтовуючи його тим, що він працював у відповідача та 24 травня 2017 року був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗПП України. 
За період роботи з березня 2017 року по 24 травня 2017 року відповідач не виплатив йому заробітну плату. Загальна заборгованість з невиплаченої заробітної плати за вказаний період складає 13 785,66 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь, разом з нарахованою компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, в розмірі 2 501,84 грн.
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати заробітної плати, у зв`язку із порушенням термінів її виплати, задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня по травень 2017 року в сумі 13 785 грн. 66 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів за період з березня 2017 року по травень 2017 року, у розмірі 2 501 грн. 84 коп. 
Рішення в частині стягнення заробітної плати за березень 2017 року в сумі 4 745 грн. 40 коп. надано до негайного виконання.
Сума заробітної плати визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів.
Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» здійснити утримання з суми заборгованості по заробітній платі передбачені законом податки та інші обов`язкові платежі.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь державного бюджету судові витрати в сумі 768 грн. 40 коп.

Із вказаним рішенням суду не погодилось Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким частково задовольнити заявлений позов в сумі 1 375 грн. 74 коп., що складає нарахований аванс за першу половину березня 2017 року.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не підтверджені належними доказами, які підтверджують заборгованість із заробітної плати. При цьому суд не врахував, що вони виготовлені на непідконтрольній українській владі території, оскільки 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами так званої «ДНР», і відповідач фактично втратив контроль над  структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення. Сума заборгованості з заробітної плати не підтверджена відповідними первинними документами і не нарахована в установленому законом порядку. 
Відповідач вважає, що суд помилково не застосував до вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати положення та висновки, що викладені в Науково – правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21- 10.2 від 16 жовтня 2018 року.
Також апелянт посилався на те, що суд першої інстанції помилково стягнув компенсацію втрати частини доходів в сумі 2 501,84 грн., обґрунтовуючи відсутністю заборгованості з оплати праці відповідача перед позивачем за період з березня по травень 2017 року.
(а.с. 69 - 70).
Відзив на апеляційну скаргу відповідача позивач до апеляційного суду не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Оскільки дана справа є трудовою, ціна вказаного позову складає 16 287 грн. 50 коп., то апеляційну скаргу суд розглядає без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.
ОСОБА_1 з 19 серпня 2010 року по 24 травня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймав посади станційного робітника, регулювальника швидкості руху вагонів, старшого регулювальника швидкості руху вагонів, чергового по залізничній станції у виробничому підрозділі «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 24 травня 2017 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується записами його трудової книжки та наказом (розпорядженням) № 698/ДН -01 від 22 травня 2017 року  про припинення трудового договору (а.с. 15-18, 23).
Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст. 115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст. 9, 263, 617 ЦК України.
Відповідно до зазначеного висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року, втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, до оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно зі ст.ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме, кожному звільненому працівнику структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.
21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».
«Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.
Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.
При вирішенні справи суд посилався на наступне.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має, принаймні, «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 24 травня 2017 року, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» № 14 від 23.12.2011 року, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. При цьому частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.
На підтвердження нарахованої але не виплаченої заробітної плати, позивачем надані суду розрахункові листки за період з березня по травень 2017 року, в яких: за березень 2017 року всього нараховано - 4745,40 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень – 3 773,45 грн.; за квітень 2017 року нараховано – 11 174,86 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за квітень – 8 886,07 грн.; за травень 2017 року нараховано мінус 2 134,60 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків) за травень місяць – мінус 1 697,40 грн. (а.с. 19-21).
Відповідно до довідки про доходи від 20.11.2019 року № 1408/2, позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата в сумі 1 729,83 грн., а до видачі – 1 375,54 грн.(а.с. 52). Докази отримання цієї суми позивачем у справі відсутні.
Відповідно до ч.ч. 4 - 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР, виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібно торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Отже, обов`язок із виплати всіх сум, що належить звільненому працівникові, покладається на роботодавця, на якому лежить процесуальний обов`язок довести, що при звільненні працівника ним дотримано вимоги трудового законодавства.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі № 296/11714/14-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача відносно того, що нарахований аванс в сумі 1 375,74 грн. позивачем не отримано не з вини відповідача, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження порядку виплати позивачу заробітної плати (за місцем роботи або за наявності письмової згоди позивача через установи банків, поштовими переказами), а також доказів письмового повідомлення позивача про необхідність отримання нарахованого авансу за березень 2017 року.
Оскільки зазначені дані відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку, що докази надані позивачем стосовно заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по травень 2017 року є належними, допустими, достовірними та достатніми і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. 
Отже, заборгованість відповідача з виплати заробітної плати позивачу за період з березня 2017 року по травень 2017 року складає: 13 785,66 грн. 
Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати суд врахував наступне.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України, і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.
Згідно розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, який надано позивачем, сума такої компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості з оплати праці,за період з березня 2017 року по – серпень  2019 року - 879,25 грн., з квітня 2017 року по серпень 2019 року - 1 972,81 грн., з травня 2017 року по серпень 2019 року за мінусом 350,22 грн., а всього розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати складає –          2 501,84 грн. (а.с. 29-30).
Оскільки суд відхилив твердження відповідача відносно того, що нарахований аванс в сумі 1 375,74 грн. позивачем не отриманий, а тому вважав вказаний вище розрахунок позивача правильним та таким, що відповідає встановленим обставинам справи. 
Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач підтвердив наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за період з березня по травень 2017 року в сумі 13 785 грн. 66 коп. та розмір компенсації втрати частини грошових доходів за період з березня 2017 року по травень 2017 року, який складає 2 501 грн. 84 коп.
Суд прийняв, як доказ відсутності вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з березня 2017 року, відсутня вина підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітником, але зазначив, що це не звільняє відповідача від проведення розрахунку з працівниками, відповідно до норм трудового законодавства, та не звільняє відповідача від обов`язку виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Такі висновки суду є правильними.
Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано задовольнив заявлений позов ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Апеляційний суд зазначає, що законодавством не покладено на позивача обов`язку здійснювати збереження документації (кадрової, первинної, бухгалтерської, технічної, договірної, податкової, архівної тощо), що стосується його трудових відносин з роботодавцем. Навпаки, саме відповідач, як роботодавець позивача, повинен вжити всіх необхідних заходів для збереження первинної документації.
Відповідачем не надано до суду будь яких доказів, які б підтверджували факт знаходження первинної документації з питань трудових відносин (у тому числі відносно розміру заробітної плати) із позивачем у будівлі Донецької дирекції залізничних перевезень (м АДРЕСА_1 вул АДРЕСА_1 ), або в інших містах на території зони проведення АТО.
Також апеляційний суд зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про встановлення на підставі розрахунків заробітної плати за березень - травень 2017 року, наказу (розпорядження) № 698/ДН - ОС від 22 травня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачем. Розмір заборгованості підтверджується: копіями розрахунків по заробітній платі за березень, квітень, травень 2017 року (а.с. 19 – 22), які суд перевірив і належно оцінив. 
Також суд першої інстанції правильно визначив суму компенсації за втрату частини заробітної плати, в зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 2 501, 84 грн., яка відповідає вимогам ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, та розрахунок компенсації здійснив відповідно до п.п. 4, 5 Порядку проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, з врахуванням індексів споживчих цін за період невиплати зарплати.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 надав суду наказ (розпорядження) № 698/ДН-ОС від 24 травня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ним за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін та трудову книжку, які суд першої інстанції належно оцінив.
Розмір заборгованості з заробітної плати підтверджений розрахунковими листами позивача з заробітної плати за березень, квітень і травень 2017 року.
Проте, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростував.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заборгованості з заробітної плати, є помилковим з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».
Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.
Посилання в апеляційній скарзі на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України стосовно наявності форс - мажорних обставин, не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці та компенсацію втрати частини доходів.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 25 лютого 2020 року.

Суддя - доповідач       М.С. Будулуца

Судді:       А.В. Гапонов

        Т.В.Космачевська