Справа № 309/703/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

28 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Готри Т.Ю. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Юрочко А.П.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 06 червня 2019 року (у складі судді Ороса Я.В.) за позовом ОСОБА_1 до Хустської районної стоматологічної поліклініки та головного лікаря Хустської районної стоматологічної поліклініки – Мулика Василя Михайловича, про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у березні 2019 р.
       Просив:
-визнати незаконним і скасувати наказ головного лікаря Хустської районної стоматологічної поліклініки від 31.12.2018 р. № 164-к;
-поновити його на посаді лікаря-стоматолога-ортопеда ортопедичного відділення Хустської районної стоматологічної поліклініки;
-стягнути з Хустської районної стоматологічної поліклініки на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.01.2019 р.;
-допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць.
       Обґрунтував тим, що наказом головного лікаря Хустської районної стоматологічної поліклініки від 31.12.2018 р. № 164-к він був звільнений із займаної посади згідно з п.2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).
       Вважає цей наказ незаконним, оскільки відповідно до ст. 39-1 КЗпП України строковий трудовий договір продовжує діяти на невизначений строк у разі переукладення його один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 цього Кодексу, та вважається таким, що укладений на невизначений строк, а згідно з наказами головного лікаряХустської районної стоматологічної поліклініки № 2-к від 02.01.2014 р., № 2-к від 02.01.2015 р., № 12-к від 01.02.2017 р. трудові договори з ним неодноразово переукладались. Мало того, відповідно до трудової угоди (контракту) № 1 від 01.02.2017 р., який був укладений 02.01.2018 р., трудовий договір був продовжений (переукладений) до 31.12.2018 р.
       Тобто, трудові відносини мали характер безстрокового трудового договору.
       Рішенням Хустського районного суду від 06.06.2019 р. у позові відмовлено.
       Судове рішення мотивоване тим, що звільнення позивача з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України здійснено відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства.
       У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
       Покликається на його неправильність, однобічність і порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Узагальнені та доречні доводи скарги є аналогічними доводам позовної заяви та зводяться до неправильного застосування судом ст.ст. 23, 36 п.2, 39-1 КЗпП України.
       Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення – залишенню без змін, із таких мотивів.
       Суд першої інстанції установив таке.
       Згідно з наказом головного лікаря Хустської районної стоматологічної поліклініки від 02.01.2014 р. за № 2-к і трудової угоди (контракту) позивача було прийнято на посаду лікаря-стоматолога-ортопеда ортопедичного відділення Хустської районної стоматологічної поліклініки на 0.5 ставки, а наказом від 30.12.2014 р. за № 149-к – звільнено з роботи.
       Наказом від 02.01.2015 р. за № 2-к і трудової угоди (контракту) позивача знову було прийнято напосаду лікаря-стоматолога-ортопеда ортопедичного відділення Хустської районної стоматологічної поліклініки на 0.5 ставки, додатком до трудової угоди (контракту) від 31.12.2015 р. трудовий договір продовжено (переукладено) до 31.12.2016 р., а наказом № 134-к від 26.12.2016 р. – звільнено з роботи.
       Наказом від 01.02.2017 р. № 12-к і трудової угоди (контракту) позивача було прийнято напосаду лікаря-стоматолога-ортопеда ортопедичного відділення Хустської районної стоматологічної поліклініки на 0.5 ставки та на 0.5 ставки лікаря-стоматолога-терапевта, додатком до трудової угоди (контракту) від 02.01.2018 р. трудовий договір продовжено (переукладено) до 31.12.2018 р., а наказом № 164-к від 31.12.2018 р. – звільнено з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України.
       Тобто, трудова угода (контракт) діяла лише до 31.12.2018 р.
       За відсутності укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту від 01.02.2017 р. № 8, який на підставі додатку до трудової угоди від 02.01.2018 р. щодо продовження його дії на новий строк, роботодавець на підставі умов контракту та в зв`язку з припиненням строку його дії правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.
       Позивачу поновлено строк звернення до суду як пропущеного з поважних причин.
       Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
       Неоспорених обставин немає.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку як суперечні обставинам справи, письмовим доказам (зокрема, укладеним між сторонами трудовим угодам і відповідним наказам) і нормам матеріального права.
       Так, згідно з п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
       На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено(постанова ВП ВС від 11.12.2018 р.у справі № 800/11/17|11-621заі18).
       Відповідно до вимог ст. 23 п.2, п.3 КЗпП України трудовий договір може бути:
-на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
-таким, що укладається на час виконання певної роботи. 
       При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
       Відповідно до положень ст. 39-1 КЗпПУкраїни трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
       Частиною 2 ст. 23 КЗпП передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
       Обґрунтовуючи свої позовні та апеляційні доводи, позивач покликався на вказані норми, згідно з якими при переукладенні один чи декілька разів строкових договорів вони вважаються такими, що укладені на невизначений строк, а тому звільняти його по закінченні строку трудової угоди (контракту) (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП) відповідач був не вправі.
       Однак, позивач за власним бажанням оформляв свої трудові правовідносини з Хустською районною стоматологічною поліклінікою в особі головного лікаря – ОСОБА_2 , саме шляхом укладення строкових трудових угод, на підставі яких і видавались накази про прийняття на роботу та звільнення із роботи після закінчення строку дії угоди (а.с.7-25).
       Зокрема, 01.02.2017 р. між указаними сторонами був укладений строковий трудовий договір № 8, який набув чинності 01.02.2017 р. на підставі наказу по стоматологічній поліклініці та діяв до 31.12.2017 р. (а.с.21-23).
       У додатку до цієї трудової угоди від 02.01.2018 р. сторони домовились про новий строк дії угоди – з 02.01.2018 р. по 31.12.2018 р. (а.с.20).
       Наказом Хустської районної стоматологічної поліклініки № 164-к від 31.12.2018 р. «Про звільнення працівників» позивача звільнено із займаної посади з 31.12.2018 р. у зв`язку із закінченням строку дії указаної трудової угоди – на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с.18).
       Тобто, трудовий договір на визначений строк укладався із позивачем із урахуванням його ж інтересів (бажання), що цілком узгоджується із положеннями ч.2 ст. 23 КЗпП України та поведінкою позивача, який не вимагав визнання недійсним строкового трудового договору (угоди) в частині визначення строку.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Хустського районного суду від 06 червня 2019 року залишити без змін.                                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 11.02.2020 р.

Судді: