ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«11» лютого 2020 року 
м. Харків
справа № 638/14123/17-ц
провадження № 22ц/818/420/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району м. Харкова , представник третьої особи - Товстоп`ят О.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року в складі судді Штих Т.В.
в с т а н о в и в:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району м. Харкова про розірвання договору.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2014 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір про сплату аліментів на утримання спільного сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказав, що у нього виникли сумніви у цільовому використанні відповідачкою аліментів. Він звернувся до неї з листом-претензією щодо використання коштів, та отримав відповідь, у якій ОСОБА_3 , на його думку, надала некоректну інформацію.

Зазначив, що фактично позбавлений можливості побачень з дитиною не менше двох разів на тиждень, як передбачено умовами договору.

Вказав, що направляв відповідачці акт звірки сплати аліментів на спільну дитину, де зазначив, що ним за період з травня 2014 року по лютий 2015 року перераховані аліменти у розмірі 9000,00 доларів США, з травня 2015 року по квітень 2017 року - 754 367,02 грн, та просив підтвердити суму отриманих грошових коштів, однак жодного підтвердження щодо дійсності витрат на дитину саме у такому розмірі не отримав.

Зазначив, що він звертався до органу опіки та піклування з проханням здійснити перевірку витрат грошових коштів, які він перераховує як аліменти, та провести роз`яснювальну співбесіду з ОСОБА_3 щодо його вимог про спілкування з дитиною.

Вказав, що існують всі підстави вважати, що договір про сплату аліментів від 20 травня 2014 року відповідачкою не виконується, аліменти використовуються нею не за призначенням.

Просив розірвати договір про сплату аліментів на дитину від 20 травня 2014 року, вирішити питання щодо судових витрат. 

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення, судовий збір віднесено за його рахунок.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, вважав, що його клопотання про допит представника третьої особи як свідка безпідставно залишено без розгляду; що порушено строки вручення повного тексту рішення суду; що відповіді органу опіки та піклування, акти про умови проживання дитини не містять інформації щодо цільового використання аліментів; що розмір суми аліментів є значно більшим, аніж витрати на дитину, про які зазначала відповідачка; що у цивільних правовідносинах діє презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання, однак відповідачка не надала пояснень про стан кожної речі, придбаної для сина, не обґрунтувала необхідності їх придбання, не надала доказів, що підтверджують факт придбання речей.

09 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представниця зазначила, що рішення суду ухвалено в інтересах дитини, враховано всі пояснення сторін, докази та письмові відповіді третьої особи. Вказала, що Служба у справах дітей вивчила умови проживання дитини з відповідачкою та в своїй відповіді зазначила, що забезпечення дитини одягом, взуттям; навчання, харчування в приватній школі «Очаг», додаткові заняття (гуртки, секції, захоплення), стоматологічний огляд, лікування дитини в медичному центрі «Острів», щеплення в клініці «YOUR BABY» , подорожі здійснюються за рахунок отриманих аліментів. У 2017 році відповідачка придбала трикімнатну квартиру та зареєструвала в ній місце проживання дитини. Відповідачка не перешкоджає спілкуванню сина з позивачем, з батьками позивача. Кожної п`ятниці та на вихідних малолітній син із задоволенням гостює у батьків позивача. Позивач неодружений, здоровий, інших утриманців немає, працює як фізична особа - підприємець з 01 березня 2010 року, отримує постійний дохід. Також, його платоспроможність підтверджується купівлею двокімнатної квартири 12 березня 2018 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, нецільового використання аліментів та перешкод з боку відповідачки у його побаченнях з дитиною, у зв`язку з чим підстави для розірвання договору про сплату аліментів відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 06 вересня 2008 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2014 року (а. с. 11, 12).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

22 січня 2014 року між сторонами укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В. за №138 (а. с. 13).

20 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори за №2-556 (а. с. 9).

Пунктами 2-3 цього договору встановлено, що малолітній син сторін - ОСОБА_5 проживатиме разом з матір`ю, яка не буде перешкоджати батькові дитини спілкуватися з ним, брати участь у його вихованні, а саме батько має право безперешкодно відвідувати дитину не менше двох разів на тиждень.

Із пункту 5 договору вбачається, що ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок виплачувати ОСОБА_3 аліменти на утримання їхнього сина до досягнення ним повноліття, розмір яких становитиме 30% від його доходу, але не менше 500,00 грн. Розмір аліментів в твердій грошовій сумі підлягає індексації згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Аліменти будуть виплачуватися щомісячно, до 05 числа кожного місяця, готівкою; факт їх отримання буде підтверджуватися відповідною розпискою.

Пунктом 11 договору передбачено, що одержувачу аліментів роз`яснено, що у разі нецільового витрачання аліментів, а саме не на утримання дитини, платник вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у будь-якому банку України.

ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 аліменти: у травні 2014 року, червні 2014 року, липні 2014 року - по 950,00 доларів США, у серпні 2014 року - 900,00 доларів США, у вересні 2014 року - січні 2015 року по 950,00 доларів США, у лютому 2015 року - 500,00 доларів США, що підтверджується копією її розписки від 17 лютого 2015 року (а. с. 10).

З копій платіжних доручень АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_3 аліменти: у травні 2015 року у розмірі 19 518,00 грн, червні 2015 року - 18 500,00 грн, липні 2015 року - 20 120,00 грн, серпні 2015 року - 20 300,00 грн, вересні 2015 року - 21 258,00 грн, жовтні 2015 року - 20 294,00 грн, листопаді 2015 року - 21 790,00 грн, грудні 2015 року - 23 971,00 грн, січні 2016 року - 21 036,00 грн, лютому 2016 року - 26 675,00 грн, березні 2016 року - 26 605,00 грн, квітні 2016 року - 26 583,00 грн, травні 2016 року - 26 944,00 грн, червні 2016 року - 26 130,00 грн, липні 2016 року - 28 530,00 грн, серпні 2016 року - 28 190,00 грн, вересні 2016 року - 28 243,00 грн, жовтні 2016 року - 26 322,00 грн, листопаді 2016 року - 26 958,00 грн, грудні 2016 року - 28 712,00 грн, січні 2017 року - 28 026,32 грн, лютому 2017 року - 30 179,20 грн, березні 2017 року - 30 748,00 грн, квітні 2017 року - 30 997,03 грн, травні 2017 року - 29 995,80 грн, червні 2017 року - 29 481,60 грн (а. с. 25-51). До суду апеляційної інстанції надані копії платіжних доручень АТ КБ «Приватбанк» про сплату позивачем аліментів за період з 2018 року по січень 2020 року, що підтверджує подальше виконання позивачем умов договору.
У квітні 2017 року ОСОБА_1  звернувся до ОСОБА_3 з листом-претензією, у якому просив вирішити питання щодо звіту про витрачені кошти з вказівкою суми грошових коштів з моменту підписання угоди між ними, а також вказати суму грошових коштів, яка щомісячно витрачається на дитину (продукти харчування, одяг, навчання, розвиток, інші витрати), а також надав їй акт-звірки до договору про сплату аліментів від 20 травня 2014 року, в якому просив підтвердити суму отриманих коштів за період з 2014 року по квітень 2017 року (а. с. 14-17, 22).

На вказане звернення 10 травня 2017 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 відповідь, у якій детально зазначила перелік та розмір витрат на утримання дитини, зокрема, навчання, здоров`я, харчування, розвиток, відпочинок, одяг, іграшки, меблі, подарунки, а також не заперечувала проти його участі у вихованні сина та спілкуванні з ним. Запропонувала вести електронне листування щодо погодження зустрічей ОСОБА_1 з сином та підтвердження суми витрат на дитину. Щодо надання акту-звірки зазначила, що більшу частину коштів отримувала у безготівковій формі на рахунок у банку, чеки та квитанції щодо витрат на дитину не зберігала, оскільки від неї цього не вимагалось (а. с. 18-21). До суду апеляційної інстанції надала квитанції, розрахунок витрат за січень 2020 року, який склав 45 249, 00 грн., з яких 26880,00 грн - сплачені аліменти та детальний опис цих витрат, проти яких представник позивача не заперечував. 

13 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради із заявою щодо контролю витрат грошових коштів на утримання його сина, в якій просив здійснити перевірку витрачання ОСОБА_3 грошових коштів, які він перераховує на утримання дитини, а також провести з нею бесіду щодо вимог про спілкування з дитиною (а. с. 23-24).

Як вбачається з відповіді Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 01-42/942-17 від 09 серпня 2017 року спеціалістами служби вивчено умови проживання дитини та встановлено, що дитина проживає в однокімнатній квартирі разом з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,5 кв. м, житловою 16,7 кв. м. на 7 поверсі 9-ти поверхового будинку. На час перевірки квартира була у доброму санітарному стані. Для малолітнього виділено місце для сну, занять, ігор та зберігання одягу. Зазначено, що квартира на праві власності належіть матері дитини ОСОБА_3 . Також, у відповіді зазначено, що ОСОБА_3 пояснила, що планує придбати трикімнатну квартиру, щоб поліпшити умови проживання дитини та щоб у нього була власна кімната. Зазначено, що дитина забезпечена одягом та взуттям, навчається у приватній школі «Очаг», оплата за навчання, харчування, додаткові заняття (гуртки, секції, захоплення) здійснюється з коштів, які надаються як аліменти. Малолітній ОСОБА_5 перебуває під медичним спостереженням в приватному медичному центрі «Терра Медіка», стоматологічний огляд та лікування дитини здійснюється в Медичному центрі «Острів», щеплення проводяться в клініці «Your baby», на що витрачається частина отриманих аліментів. Дитина має багато захоплень, приймає участь у різноманітних заходах, зустрічається з родичами та друзями, про що свідчать пред`явлені спеціалісту служби фотознімки. Крім того, у 2017 році ОСОБА_5 на зимових канікулах був у Карпатах та на екскурсіях у різних регіонах України; влітку - на морі, в дитячих таборах. Таким чином, порушень прав ОСОБА_5 з боку матері ОСОБА_3 щодо забезпечення основних потреб дитини, в тому числі, щодо нецільового витрачання аліментів, не встановлено (а. с. 69-70).

З відповіді Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 02-26/317-18 від 28 лютого 2018 року на звернення ОСОБА_1 від 23 січня 2018 року щодо цільового використання аліментів на утримання сина вбачається, що з моменту останньої перевірки у 2017 році для малолітнього поліпшені умови проживання, а саме мати малолітнього - ОСОБА_3 розширила житлову площу шляхом придбання трикімнатної ізольованої квартири за адресою АДРЕСА_2 , та відповідно до відомостей Департаменту реєстрації Харківської міської ради 14 листопада 2017 року зареєструвала місце проживання дитини за даною адресою. На час перевірки ОСОБА_3 фактично проживає разом з сином у вказаній квартирі, загальною площею 68,3 кв. м, житловою 38,6 кв.м на 8 поверсі 9-ти поверхового будинку. На час перевірки квартира була у доброму санітарному стані. Для малолітнього виділена кімната з балконом 11,6 кв. м, яка відремонтована, утеплено балкон, замінено вікна на металопластикові, кімната обладнана меблями, є місце для сну, занять, ігор та зберігання одягу; дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям. Крім того, ОСОБА_3 пояснила, що син безперешкодно спілкується з родичами з боку батька, гостює у них. Порушень щодо належного утримання та нагляду малолітнього ОСОБА_5 з боку його матері не виявлено (а. с. 91, 94-95).

Як вбачається з актів обстеження умов проживання дитини, складених спеціалістами Служби у справах дітей Шевченківського району 16 лютого 2018 року та 15 квітня 2019 року, для дитини створені належні умови проживання, порушень з боку матері малолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_3 не встановлено, підтримуються родинні стосунки дитини з бабою та дідом з боку батька (а. с. 89-90, 118-119). 
З довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 від 01 березня 2018 року №010318 вбачається, що ОСОБА_3 працює у нього на посаді оператора з 01 лютого 2017 року та її місячний оклад складає 3723,00 грн; за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року нараховано заробітної плати - 20 246,00 грн (а. с. 108).

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 з 01 березня 2010 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності - комп`ютерне програмування, інші - консультування з питань інформатизації; діяльність із керування комп`ютерним устаткуванням; інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; веб-портали.

ОСОБА_1 у 2018 році також придбав у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою І.С. за № 185, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 травня 2018 року (а. с. 96-97). 

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України  та  статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою та другою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до  статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами  Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно частини першої  статті 626 ЦК України, статті 629 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей  526,  527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі  статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Порядок встановлення факту нецільового витрачання аліментів визначений статтею 186 СК України, яка у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом передбачала, що за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів.

Згідно частини 1 статті 186 СК України у чинній редакції контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Частиною другою статті 186 СК України визначено, що у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Пунктами 4 та 17 Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713 передбачено, що підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей.

У разі виявлення за результатами проведеного інспекційного відвідування ознак, що можуть свідчити про нецільове витрачання аліментів, платник аліментів відповідно до статті 186 Сімейного кодексу України має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Як вбачається з встановлених судом обставин справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є батьками малолітнього ОСОБА_5 , укладено нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Умовами договору передбачено, що розмір аліментів, які  ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок виплачувати ОСОБА_3 на утримання їхнього сина до досягнення ним повноліття, має становити 30% від його доходу, але не менше 500,00 грн.

В обґрунтування вимог про розірвання договору про сплату аліментів ОСОБА_1 посилався на невиконання відповідачкою його умов, а саме нецільове використання нею коштів, перерахованих ним як аліменти на утримання сина.

Разом з тим, обов`язок щодо перевірки цільового використання аліментів покладено на органи опіки та піклування.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 двічі, а саме у червні 2017 року та у січні 2018 року звертався до органу опіки та піклування щодо перевірки цільового використання аліментів ОСОБА_3 , та з наданих йому відповідей вбачається, що факти нецільового використання ОСОБА_3 аліментних коштів не виявлені. 

В суді апеляційної інстанції представник позивача повідомив, що з боку відповідачки порушень щодо спілкування позивача з сином немає, однак наполягав на порушенні щодо нецільового використання відповідачкою коштів, перерахованих ним як аліменти на утримання сина, проте, доказів щодо цього не надав.

Навпаки, представниця відповідачки в суді апеляційної інстанції на спростування доводів та вимог апеляційної скарги надала квитанції, детальний опис витрат на утримання сина за січень 2020 року, з яких вбачається, що витрати перевищують сплачені позивачем аліменти, та пояснила, що за попередні місяці та роки квитанції не збереглися, оскільки по - перше, про надання звіту позивачу щодо використання аліментів на утримання дитини не було зазначено в договорі і це суперечить вимогам закону, а по - друге, таке питання виникло з ініціативи позивача тільки у 2017 році. До цього часу ніяких непорозумінь з цього приводу не виникало.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що відповіді органу опіки та піклування, акти про умови проживання дитини не містять інформації щодо цільового використання аліментів, судова колегія відхиляє, оскільки у відповіді Служби у справах дітей Шевченківського району від 09 серпня 2017 року чітко зазначено, що фактів нецільового використання аліментів ОСОБА_3 не встановлено. У відповіді органу опіки та піклування від 28 лютого 2018 року зазначено, що ОСОБА_1 до звернення долучено копії платіжних документів про сплату аліментів за період з 12 травня 2015 року по 13 червня 2017 року, однак перевірка за цей період вже проводилась. При проведенні нової перевірки фактів порушення прав його сина не виявлено (а. с. 94-95).

Як вбачається з цих відповідей та актів обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 покращено умови проживання сина, а саме придбано трикімнатну квартиру замість однокімнатної, у якій створено належні умови для проживання сина.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що ним сплачено значно більший розмір коштів, ніж відповідачкою витрачено на утримання сина, не підтверджуються належними та достатніми доказами, зокрема, з урахуванням факту придбання відповідачкою квартири, де вона мешкає разом з сином.

Аргументи ОСОБА_1 щодо того, що у цивільних правовідносинах діє презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання, однак відповідачка не надала пояснень про стан кожної речі, придбаної для сина, не обґрунтувала необхідність їх придбання, не надала доказів, що підтверджують факт придбання речей, судова колегія вважає безпідставними, оскільки чинне законодавство не покладає на отримувача аліментів обов`язку щодо надання детального звіту про стан та кількість речей, придбаних для дитини. 

Відсутність у відповідачки фінансових документів на підтвердження щомісячних витрат не може бути єдиним і достатнім доказом, який доводить факт використання одержувачем аліментів отримуваних коштів на особисті цілі, на користь інших осіб або на будь-які інші потреби, які не пов`язані з утриманням і вихованням дитини.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року, справа № 553/2334/16-ц, провадження № 61-11343св18.

Таким чином, доказів порушення ОСОБА_3 умов договору про сплату аліментів у вигляді нецільового використання коштів, суду не надано.

При цьому, навіть у разі нецільового витрачання аліментів постановлення судом рішення про розірвання договору про сплату аліментів порушувало б права дитини, оскільки позбавляло б її належного утримання.

Пунктом 11 договору передбачено, що у разі нецільового витрачання аліментів, а саме не на утримання дитини, платник вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у будь-якому банку України.

Зазначені положення договору відповідають вимогам частини 2 статті 186 СК України.

Так, передбачаючи можливість того, що отримувач аліментів буде розпоряджатись ними не в інтересах дитини, законодавець встановив і відповідний спосіб захисту. Згідно частини другої статті 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Однак, ОСОБА_1 з вимогами про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України не звертався.

Таким чином, обраний ним спосіб захисту прав у вигляді вимоги про розірвання договору в контексті спірних правовідносин не є ефективним, та не забезпечить дотримання балансу прав батька та дитини.

Доказів щодо інших порушень відповідачкою умов договору, які надавали б підстави для його розірвання, позивачем також не надано.

Посилання ОСОБА_1 на вчинення йому перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з сином судова колегія не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджуються будь-якими доказами, окрім його особистих пояснень. З відповідними позовними вимогами щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином він також не звертався. В суді апеляційної інстанції представник позивача повідомив, що відповідачка не перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що його клопотання про допит представника третьої особи як свідка безпідставно не розглянуто, судова колегія відхиляє, оскільки з урахуванням предмету доказування пояснення представника органу опіки та піклування, допитаного як свідка, не є належним доказом у справі. Крім того, результати проведених перевірок викладено Службою у справах дітей у письмових відповідях, які долучені до матеріалів справи, тому підстав для допиту представника третьої особи як свідка не вбачається. 

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що судом порушено строки вручення повного тексту рішення суду, судова колегія також не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи оскаржуване рішення суду ухвалено 10 жовтня 2019 року та передбачено складання його повного тексту до 20 жовтня 2019 року; копію повного тексту судового рішення направлено учасникам справи 23 жовтня 2019 року та отримано на руки ОСОБА_1 24 жовтня 2019 року, що підтверджується копіями супровідних листів (а. с. 128, 141). Крім того, зазначені позивачем обставини не є порушенням норм процесуального права, що потягли за собою постановлення незаконного рішення, тому не є підставами для його скасування. 

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що справа безпідставно розглядалась в заочному порядку, є необґрунтованими, оскільки справу розглянуто у загальному порядку, посилання в описовій частині рішення на його ухвалення у заочному порядку є помилковим та виключено ухвалою суду першої інстанції про виправлення описки від 27 листопада 2019 року.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

   В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.