ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1340/5628/18 пров. № 857/14072/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді –                                     Макарика В.Я.

суддів –                                                          Бруновської Н.В., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання – Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Гулик А.Г., м. Львів) у справі № 1340/5628/18 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                                       В С Т А Н О В И В:          

22 листопада 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 223380,00грн від 23.10.2018 №ЛВ 1373/593/НД/АВ/ФС.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 23.10.2018 №ЛВ 1373/593/НД/АВ/ФС.
Стягнуто з Головного управління Держпраці у Львівській області код ЄДРПОУ 39778297, місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 4 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2233 (дві тисячі двісті тридцять три) грн. 80 коп. 
Стягнуто з Головного управління Держпраці у Львівській області код ЄДРПОУ 39778297, місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) грн.
Стягнуто з Головного управління Держпраці у Львівській області код ЄДРПОУ 39778297, місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 4 витрати, що пов`язані із прибуттям до суду представника в розмірі 9923 (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять три) грн. 94 коп.
Не погодившись з  рішенням суду першої інстанції, відповідач Головне управління Держпраці у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, без врахування принципу верховенства права з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 18.09.2018 відповідач на підставі наказу від 18.09.2018 №2174-П видав направлення №1984 для проведення інспекційного відвідування у позивача з 19.09.2018 по 20.09.2018 на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, гарантії прав неповнолітніх та військовослужбовців.
19.09.2018 відповідач здійснив спробу проведення інспекційного відвідування позивача, за результатами якої склав акт про неможливість інспекційного відвідування (без зазначення номера), у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування).
Відповідач скерував позивачу вимогу від 19.09.2018 про надання/поновлення документів. У зв`язку з ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування строк його проведення зупинено на 11 днів. Зобов`язано позивача у строк до 13 год. 00 хв. 01.10.2018 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.
01.10.2018 відповідач склав акт інспекційного відвідування №ЛВ1373/593/НД/АВ, в якому зафіксовано порушення вимог ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
01.10.2018 відповідач виніс припис про усунення виявлених порушень №ЛВ1373/593/АВ-П.
11.10.2018 відповідач прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ1373/593/НД/АВ/ТД, яким призначив до розгляду справу про накладення на позивача штрафу на 10:30 год. 23.10.2018 за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 8.
23.10.2018 відповідач прийняв постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ1373/593/НД/АВ/ФС на позивача за порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України в розмірі 223380 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст. 24 КЗпП України).
Між позивачем та ОСОБА_2 01.10.2018 укладено цивільно-правовий договір №1  із змісту п.п. 1.1, 1.2 якого вбачається, що  замовник (позивач) замовляє, а виконавець ( ОСОБА_2 ) приймає та зобов`язується протягом строку дії договору надати послуги, перелік яких передбачено в Додатку №1 до договору та додаткові послуги, які замовник замовляє усно, за допомогою засобів електронної пошти або інших засобів зв`язку. Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Виконавець самостійно на власний ризик надає послуги та забезпечує отримання замовником певного результату з предмету договору. 
Відповідно до акту прийому наданих послуг до цивільно-правового договору про надання послуг від 31.10.2018 послуги, передбачені договором №1 від 01.10.2018 виконавцем надані, а позивачем отримані, а саме: здійснення передпродажної підготовки товару продукції до відвантаження (упакування).  
Між позивачем та ОСОБА_3  01.10.2018 укладено цивільно-правовий договір №2  із змісту п.п. 1.1, 1.2 якого вбачається, що  замовник (позивач) замовляє, а виконавець ( ОСОБА_3 ) приймає та зобов`язується протягом строку дії договору надати послуги, перелік яких передбачено в Додатку №1 до договору та додаткові послуги, які замовник замовляє усно, за допомогою засобів електронної пошти або інших засобів зв`язку. Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Виконавець самостійно на власний ризик надає послуги та забезпечує отримання замовником певного результату з предмету договору. 
Відповідно до акту прийому наданих послуг до цивільно-правового договору про надання послуг від 31.10.2018 послуги, передбачені договором №2 від 01.10.2018 виконавцем надані, а позивачем отримані, а саме: здійснення передпродажної підготовки товару продукції до відвантаження (упакування).  
Згідно з відомістю на виплату грошей №27 за листопад 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали по 805 грн. кожен. 
Відповідно до платіжних доручень: №98 від 31.10.2018 сплачено ЄСВ за жовтень 2018 року; №97 від 31.10.2018 сплачено військовий збір; №96 від 31.10.2018 сплачено  податок з доходів за жовтень 2018 року. 
Згідно з таблицею 5 Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби до Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відображено укладення цивільно-правових договорів №1 і №2 від 01.10.2018 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Адміністратор позивача ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, виданої позивачем 19.09.2018, в письмових поясненнях від 01.10.2018 зазначила, що на стажуванні знаходяться ОСОБА_3 – мененджер-консультант, ОСОБА_2 – мененджер-консультант. Додала копії анкет та паспортів вказаних осіб.
Із змісту анкет від 01.10.2018 видно, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали намір проходити стажування з метою отримання роботи.
Судом першої інстанції у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_3 , яка вказала, що приблизно 25.09.2018 приходила в магазин, в якому здійснює підприємницьку діяльність позивач, в пошуках роботи. Два дні приходила, щоб “придивитись” чи підійде їй місце праці. Анкету про стажування заповнювала. Цивільно-правовий договір №2 підписала 01.10.2018, акт прийому наданих послуг від 31.10.2018 теж підписувала. Проте, як при укладенні договору, так і при підписанні акту, позивача вона не бачила.
Однак із паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що вона 01.10.2018, тобто станом  на момент укладення цивільно-правових договорів із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувала за межами України.  
В судовому засіданні позивач пояснила, що дійсно в момент укладення договорів перебувала за межами України, проте цивільно-правові договори попередньо підписані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передавали їй для підписання водії.
Суд першої інстанції оцінив їх критично, оскільки не було подано жодного належного, допустимого та достатнього доказу, на підтвердження таких обставин, тому позивач 01.10.2018 не могла укласти цивільно-правові договори №1 і №2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оскільки перебувала за межами України.
Щодо допуску до роботи працівника, який в розумінні законодавства не є стажером ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є студентами вищого або учнями професійно-технічного навчального закладу, з якими укладено договір про проходження стажування, а також відсутнє направлення на стажування від центру зайнятості), є фактичним допуском до роботи без укладення трудового договору та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, слід зазначити наступне.
Статтею 29 Закону України “Про зайнятість населення” передбачено, що студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем “кваліфікований робітник”, “молодший спеціаліст”, “бакалавр”, “спеціаліст” та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час. Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенцій. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України. Строк стажування за договором не може перевищувати шести місяців. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки. Стажування проводиться за індивідуальною програмою під керівництвом працівника підприємства, установи, організації, який має стаж роботи за відповідною професією (спеціальністю) не менш як три роки. У разі коли в період стажування особа, зазначена у частині першій цієї статті, виконує професійні роботи, підприємство, організація, установа за всі роботи, виконані відповідно до наданих завдань, здійснює виплату їй заробітної плати згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок.
Підзаконним актом, що регулює відносини у сфері стажування є постанова Кабінету Міністрів України № 20 від 16.01.2013, якою затверджено порядок укладення договору про стажування та типову форму договору.
Відтак, законодавством визначено порядок та механізм укладання студентами вищих та учнями професійно-технічних навчальних закладів з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання договорів про стажування.
виходячи з того, що позивач не надала жодних договорів про стажування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд вважає, що такі особи не вважаються стажерами, а отже позивач фактично допустила їх до роботи без укладення трудового договору.
Виходячи з того, що позивач не надала жодних договорів про стажування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд вважає, що такі особи не вважаються стажерами, а отже позивач фактично допустила їх до роботи без укладення трудового договору.
Щодо процедури проведення інспекційного відвідування позивача, суд зазначає наступне.
Правові та організаційні засади, основні принципи контролю за додержанням законодавства про працю визначаються Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV.
Згідно з ч.1 ст.12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.
Відповідно до ст. 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.
Згідно з ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) регламентує Порядок №295.
Пунктом 2 Порядку №295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).
Згідно з п.1 Положення про Головне управління Держпраці у Львівській області, затвердженого наказом Держпраці від 03.08.2018 №84 Головне управління Державної служби України з питань праці у Львівській області є територіальним органом Держпраці, що їй підпорядковується.
В підпункті 3 п.5 Порядку №295 зазначено, що інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
На виконання наведених положень відповідач 18.09.2018 на підставі наказу від 18.09.2018 №2174-П видав направлення №1984 для проведення інспекційного відвідування позивача з 19.09.2018 по 20.09.2018 на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, гарантії прав неповнолітніх та військовослужбовців.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 (набрання законної сили 14.05.2019) визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Відповідно до ч.2 ст.265 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Враховуючи те, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 набрала законної сили 14.05.2019, то постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є нечинною з 14.05.2019.
З врахуванням викладеного, суд погоджується з тим, що інспекційне відвідування позивача проведено за відсутності підстав, передбачених п.5 Порядку №295.
Щодо доводів позивача про те, що відповідач провів інспекційне відвідування безпідставно щодо трудових відносин з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
В підпункті 3 п.5 Порядку №295 зазначено, що інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
Суд вважає, що така інформація є лише підставою для винесення такого наказу, але не може визначати межі перевірки, оскільки це є дискреційним повноваженням керівника органу контролю. 
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач провів інспекційне відвідування на підставі наказу від 18.09.2018 №2174-П, що відповідає вимогам Порядку №295.
Відповідно до п.8 Порядку №295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.
Таким чином, неповідомлення позивача про проведення інспекційного відвідування є правом відповідача та не є, в свою чергу, порушенням вимог Порядку №295.
Пунктом 16 Порядку №295 передбачено, що у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об`єкта відвідування або іншою уповноваженою особою.
Копія акта, зазначеного у п. 16 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням (п.17 Порядку №295).
19.09.2018 відповідач здійснив спробу проведення інспекційного відвідування позивача, за результатами якої склав акт про неможливість проведення інспекційного відвідування, у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої особи за місцезнаходженням.
Крім цього, відповідач скерував вимогу від 19.09.2018 про надання/поновлення документів. З такої вимоги вбачається, що підставою її винесення є ненадання інформації необхідної для проведення інспекційного відвідування у зв`язку з чим, строк проведення інспекційного відвідування зупинено на 11 днів. Також в ній міститься зобов`язання позивача надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.
Відповідно до п.10 Порядку №295 тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.
У п.12 Порядку №295 встановлено, що вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.
Згідно з п.18 Порядку №295 у разі відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, об`єкту відвідування надсилається копія акта про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування та письмова вимога із зазначенням строку поновлення документів. На час виконання такої вимоги строк проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування зупиняється.
Отже, єдиною підставою для зупинення строку проведення інспекційного відвідування є встановлення інспекторами праці факту відсутності в об`єкта відвідування документів, ведення яких передбачено законодавством про працю.
Із вимоги про надання/поновлення документів вбачається, що підставою її внесення є ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, що не відповідає вищенаведеному положенню Порядку №295. Більше того, суд наголошує на тому, що встановлення факту відсутності в об`єкта відвідування документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (підстава, зазначена у вимозі про надання/поновлення документів) є неможливим при встановленні відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої особи за місцезнаходженням (підстава для винесення акта про неможливість проведення інспекційного відвідування).
Таким чином, відповідач не мав підстав для зупинення строку інспекційного відвідування, а тому порушив вимоги п.18 Порядку №295, а також п.10 Порядку №295 щодо строку проведення інспекційного відвідування позивача.
Відповідно до п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Оскільки строк інспекційного відвідування позивача, згідно з направленням №1984, встановлений з 19.09.2018 по 20.09.2018, а підстав для його зупинення не було, то акт інспекційного відвідування від 01.10.2018 складений за межами строку проведення інспекційного відвідування.
З огляду на вказане, оскаржена постанова прийнята на підставі акта, який прийнятий з порушенням Порядку №295.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу від 23.10.2018 №ЛВ 1373/593/НД/АВ/ФС не відповідає критеріям правомірності, викладених у ч.2 ст.2 КАС України, оскільки прийнята відповідачем не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому така є протиправною
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд вказує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст.30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Суд першої інстанції встановив, що 01.03.2018 між ОСОБА_5 (Адвокат) та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №6 про надання правової допомоги (далі – Договір №6), за умовами якого Адвокат бере на себе зобов`язання по наданню Клієнту послуг, перелік яких наведений в п.2.1 Договору №6. Клієнт зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати послуги Адвоката.
Згідно з додатковою угодою №1 від 01.03.2018 до Договору №6 розмір гонорару (за одну судову цивільну, адміністративну, господарську справу) складає 60000,00 грн., в залежності від складності справи. Сплата узгодженої сторонами суми гонорару здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Адвоката. 
Відповідно до п.5 Додаткової угоди №2 від 05.01.2019 до Договору №6 сторони погодили, що відповідно до розділу 4 Договору вартість однієї години роботи Адвоката становить 1400,00 грн. Час, витрачений адвокатом понад норму окремо не оплачується, а входить до фіксованого розміру гонорару згідно з п.1 вказаної Додаткової угоди. Разом з цим, у п.1 зазначеної Додаткової угоди зазначено, що розмір гонорару на надання послуг Адвокатом складає 60000,00 грн. незалежно від вартості однієї години роботи адвоката.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що встановлення фіксованої суми гонорару (60000,00 грн.) не відповідає вимогам КАС України, оскільки така сума визначена наперед без врахування часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Актом №1 приймання-передачі наданих послуг від 26.04.2019 до Договору №6 встановлено вартість гонорару Адвоката в розмірі 60000,00 грн., а також витрати на переїзд до іншого населеного пункту в розмірі 4900,04 грн.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейського суду з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України” (п. 80), від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України” (п.п. 34- 36), від 23.01.2014 у справі “East/WestAllianceLimited” проти України”, від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України” (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі виграти були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на викладене, таким, що відповідає часу, який витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складності справи, ціні позову, а також відповідає критеріям розумності є гонорар в розмірі 20000,00 грн.
Щодо стягнення витрат, що пов`язані із прибуттям до суду представника позивача, суд зазначає наступне.
У ч.3 ст.132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.
Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони (ч.1 ст.135 КАС України).
Відповідно до ч.3 ст.135 КАС України граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з граничними розмірами компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України “Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави” від 27.04.2006 № 590 витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Відповідно до п.7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 “Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів” державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, зокрема: 1) витрати: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті);
Згідно з п.9 вказаної Постанови витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтверджуючими документами.
Пунктом 2.25. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 № 1196 передбачено, що перевезення пасажирів здійснюється між усіма залізничними станціями, відкритими для посадки, висадки пасажирів, за розкладом руху пасажирських поїздів, у категоріях вагонів: а) 1, 2, 3 класів - з відкритими та закритими купе з місцями для сидіння; б) загальні сидячі - з відкритими купе з місцями для сидіння; в) плацкартні - з відкритими купе з місцями для лежання; г) купейні - з окремими чотиримісними купе з місцями для лежання; ґ) м`які - з окремими двомісними "СВ" та тримісними купе з місцями для лежання.
Представник позивача надала посадочні документи на проїзд у залізничному транспорті на загальну суму 9923,94 грн. у вагонах, які не відносяться до класу м`якого, а тому такі витрати не перевищують наведені норми витрат на проїзд. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути витрати, пов`язані із прибуттям до суду представника позивача в розмірі 9923,94 грн.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 243, 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-
          
                                               П О С Т А Н О В И В:             

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 1340/5628/18 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. Я. Макарик 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.