П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/3935/19	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - ВЧ НОМЕР_2 ) та Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невключення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 серпня 2018 року №148 пункту стосовно нарахування та виплати ВЧ НОМЕР_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31  585,88 грн.;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 серпня 2018 року №148 щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31  585,88 грн.;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31  585,88 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що під час звільнення з військової служби в наказі Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 серпня 2018 року №148 не було враховано приписи абз.3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), якими передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ним додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки. Невиплата визначеної грошової компенсації підтверджується довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 20 червня 2019 року №109.
Також, позивач зазначив, що він звертався до відповідача з питанням нарахування та виплати грошової компенсації. Листом від 10 червня 2018 року №154/111/2252 Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повідомило, що позивачем не подані заяви про надання додаткової відпустки та не були подані відповідні заяви про виплату грошової компенсації під час звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року, ухваленого в порядку загального позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.
Зобов`язав ВЧ НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.
Зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.
В іншій частині позовних вимог – відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вказав, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Зазначив, що для повного захисту прав позивача необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо ненарахування грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року, а також  зобов`язати нарахувати грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.
Відмовляючи в задоволенні решти позову, суд вважав, що права позивача відновлені шляхом визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_2 та зобов`язання, останньої,  нарахувати грошову компенсацію за всі невикористанні дні додаткової відпустки.
Окрім того, порушені права позивача суд першої інстанції захистив зобов`язавши ВЧ НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію за всі невикористанні дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Водночас ураховуючи те, що розмір грошової компенсації не був визначений суб`єктом владних повноважень, суд відмовив у виплаті конкретної суми заборгованості грошової компенсації, а саме: в сумі 31  585,88 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ВЧ НОМЕР_1 просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що факт перебування ВЧ НОМЕР_2 на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 не дає законних підстав, у розумінні норм КАС України, зобов`язувати, останню, вчинити певні дії, при тому не визнаючи дії/бездіяльність її протиправними.
ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_2 не скористалися правом звернення до суду з відзивом на апеляційну скаргу.

Оскільки матеріали справи не містять клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військово-Мирських Силах Збройних Сил України.
Згідно довідки від 27 квітня 2015 року №154/11/1-1337 підполковник ОСОБА_1 в період з 25 грудня 2014 року по 12 березня 2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції м. Дебальцеве, Донецької області (а.с.19).
Відповідно до витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №376 від 23 червня 2018 року, полковника ОСОБА_1 , начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» за станом здоров`я (а.с.10).
Згідно з витягу з наказу командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №148 від 03 серпня 2018 року, полковника ОСОБА_1 виключено зі списку особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення з 03 серпня 2018 року (а.с.9).
27 травня 2019 року позивач звернувся до Командира ВЧ НОМЕР_2 з листом, в якому просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення, станом на день звільнення 03 серпня 2018 року, та надати обґрунтовану відповідь з приводу зазначеного питання (а.с.13).
Командування Військово-морських Сил Збройних Сил України листом від 10 червня 2019 року вих. №154/111/2252 повідомило позивача про відмову у задоволенні вимог, викладених у зверненні, з підстав того, що протягом 2015-2018 року позивач не висловлював бажання щодо надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів та відповідні заяви про надання додаткової відпустки не подавав, а при звільненні з військової служби звернень щодо виплати компенсації за невикористані відпустки від позивача не надходило.
Також, листом повідомлено позивача про те, що наразі позивач  не є військовослужбовцем Збройних Сил України та на нього не розповсюджується дія абз.3 ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, та запропоновано, у разі незгоди з рішенням про відмову в задоволенні вимог, звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства (а.с.14-15).
20 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з листом, в якому просив надати інформацію щодо розміру грошового забезпечення, що належало позивачу до виплати на день звільнення та розміру належної грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України за період 2015-2018 роки (а.с.16).
ВЧ НОМЕР_1 листом від 20 червня 2019 року вих.№109 повідомила ОСОБА_1 про розмір грошового забезпечення та про те, що при звільненні грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не нараховувалась та не виплачувалась, у зв`язку з відсутністю підстав (наказу про виплату) (а.с.17).
Не погоджуючись з викладеним позивач звернувся до суду з позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч.ч. 2-3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (далі – Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Як встановлено судом, спірні правовідносини виникли у зв`язку з невикористанням позивачем, який є учасником бойових дій, додаткової відпустки протягом 2015-2018 років.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно ст.16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом №504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п.18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
Згідно ст.1 Закону №3543-XII, особливий період – це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в ст.1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

В постанові Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) зазначено, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби (пункт 31 постанови).
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (пункт 32-33 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по зразковій справі № 620/4218/18).
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ (пункт 34 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по зразковій справі № 620/4218/18).
З матеріалів справи вбачається, що позивач був виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 , а тому саме ця військова частина має здійснити нарахування грошової компенсації.
Таким чином, суд першої інстанції, для повного захисту прав позивача, обґрунтовано вийшов за межі заявлених позовних вимог та визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо ненарахування грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року, та зобов`язав, саме ВЧ НОМЕР_2 , нарахувати грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за вказаний період. 
Слід зазначити, що наказом Міністра оборони України від 12 листопада 2010 року №590 «Про затвердження положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України», вбачається, що з 01 січня 2015 року ВЧ НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 , а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ВЧ НОМЕР_1 повинна здійснити виплату нарахованої грошової компенсації (а.с.29).
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що ВЧ НОМЕР_1 не має зобов`язань перед позивачем, колегія суддів не приймає до уваги, так як судом першої інстанції надано вмотивоване обґрунтування на вказаний довід.
Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до п.8 ч.6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є типові справи.
Частиною 5 статті 291 КАС України унормовано, що рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав:
1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи;
2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.
Отже, колегія суддів вважає, що справа підлягає касаційному оскарженню виключно за обставинами переліченими вище.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо невключення до наказу пункту стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, встановлених частиною 5 статті 291 КАС України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                      суддя                                                            Л. В. Стас

                       суддя                                                            Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 11.02.2020 року.