ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/530/20 Справа № 172/245/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року АТ КБ "ПриватБанк"звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.12.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, у відповідача станом на 31.01.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 296505,65 грн.
У зв`язку з чим, АТ КБ "ПриватБанк"просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.12.2008 року в розмірі 296505,65 грн. Позивач вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 124831,92 грн.
Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 рокупозовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк"задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 10602 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
З таким рішенням суду позивач не погодився в частині відмови у стягненні частини процентів та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення у вказаній частині та постановити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" в цій частині в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк", не скористалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26.12.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір б/н із ОСОБА_1 . Відповідно до умов договору кредитор зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 8000,00 грн. Відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та здійснювати інші платежі відповідно до умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. Кредитором у повному обсязі та належним чином виконано свої зобов`язання.
Суд встановив з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого у відповідача перед кредитором наявна заборгованість в сумі 124831,92 грн., яка складається із: тіло кредиту - 7795,59 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 117036,33 грн. (за період з 26.12.2008 по 29.01.2018 року). Як видно з розрахунку наданого позивачем поточна заборгованість за кредитом станом на 31.01.2019 року у відповідача відсутня. Натомість з 28.02.2018 року виникла прострочена заборгованість за кредитом. Отже відсотки за користування кредитними коштами повинні нараховуватись саме на вказану суму заборгованості за кредитом, починаючи з 28.02.2018 року до 31.01.2019 року - дати розрахунку заборгованості. Таким чином, суд встановив доведеною заборгованість за відсотками у розмірі 2806,41 грн. (36 % річних відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду").
Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути суму заборгованості в розмірі 10602,00 грн.: тіло кредиту - 7795,59 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2806,41 грн.
Відмовляючи в іншій частині позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк",суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.
Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні частини процентів, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції і відхиляє доводи апелянта щодо того, що при підписанні анкети-заяви сторони досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору, з наступних підстав.
       Як вбачається з позову, між сторонами був укладений договір № б/н від 26.12.2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. 
       Безпідставними є доводи АТ КБ "ПриватБанк" про те, що вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача 26.12.2008 року, яка містить підпис останнього про ознайомлення його з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку". Колегія суддів не може прийняти до уваги витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку як належний, допустимий та достатній доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Тобто, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ "ПриватБанк" не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 203/5497/13-ц (провадження №61-1391св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Як вбачається, у заяві позичальника від 26 грудня 2008 року процентна ставка зазначена у розмірі 3,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 26 грудня 2008 року по 29 січня 2018 року.
У відповідності до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Суду подано розрахунок заборгованості станом на 26.12.2018 року, де позивачем зазначено, що на момент укладення договору базова відсоткова ставка на рік складає 36,00%, далі з 01.01.2013 року відсотки за користування кредитом були зменшені до 30%, а з 01.09.2014 року збільшено до 34,80%, з 01.04.2015 року відсотки за користування кредитом були збільшені до 43,20%.
Однак, відповідно до анкети-заяви позичальника від 26.12.2008 року та довідки про умови кредитування від 26.12.2008 року,зазначено базову процентну ставку 36% на рік, тобто процентна ставка є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не надано до свого позову будь-яких доказів на підтвердження внесення змін до укладеного договору стосовно підвищення процентної стави, а також того, що відповідач погодилася з даними змінами та прийняла їх.
Також, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, доводи апелянта про те, що відповідач погодився із змінами (збільшенням) розміру процентної ставки запропонованої АТ КБ "ПриватБанк", оскільки відповідач не зверталася до Банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, є безпідставними та необгрунтованими, а також спростовуються вищенаведеними обставинами.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позов в частині стягнення відсотків за користування кредитом є доведеним лише у розмірі 2806,41 грн. (36 % річних відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду").
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.
Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                 В.С. Городнича 
Судді:                                                                         О.П. Варенко 
                                                                        О.В. Лаченкова