Постанова
Іменем України
 
23 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 646/182/17
провадження № 61-20408св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року у складі судді Теслікової І. І. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: 
Бровченко І. О., Кругової С. С., Хорошевського О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - 
ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність предмета іпотеки.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 03 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий 
банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк», товариство), та 
ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 75-0061004/ФКВ-08, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 120 600,00 доларів США зі сплатою 12,1 процентів річних на строк до 01 липня 2033 року.
 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 03 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 75-0061004/Zфквіп-08, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , який містить відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у разі порушення кредитних зобов`язань.
 
30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених зазначеним договором, ТОВ «Український промисловий банк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 75-0061004/ФКВ-08 та іпотечним договором № 75-0061004/Zфквіп-08.
 
Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, станом на 06 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 2 050 113,27 грн, з яких: 1 843 670,90 грн - заборгованість за тілом кредиту, 28 198,71 - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 146 293,07 грн - нарахована комісія, 1 830,08 грн - три проценти річних, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на нерухоме майно за ПАТ «Дельта Банк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 
2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дає підстави для висновку про те, що законодавством визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання у зазначений спосіб.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скаргаПАТ «Дельта Банк», у якій заявник просив скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року і постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що наявність в іпотечному договорі застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку. Апеляційний суд необгрунтовано не взяв до уваги доводи банку про те, що в іпотечному договорі міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, а тому з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно за ПАТ «Дельта Банк» є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність є обмеженням прав позивача на захист порушеного права та суперечить положенням статті 16 ЦК України, якою, серед інших, передбачено обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процессуального кодексу України (далі - ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 75-0061004/ФКВ-08, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 120 600,00 доларів США зі сплатою 12,1 процентів річних на строк 
до 01 липня 2033 року.
 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 03 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 75-0061004/Zфквіп-08, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , який містить відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у разі порушення кредитних зобов`язань.
 
Відповідно до пункту 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває права звернути та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту та/або при несплаті, частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.
 
Згідно з пунктом 4.2 іпотечного договору у випадку порушення іпотекодавцем обов`язків за договором іпотеки та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається не задоволеною, іпотекодержатель вправі розпочати стягнення на предмет іпотеки.
 
Сторонами було погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється наступним шляхом: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4 договору (пункт 4.3 іпотечного договору).
 
Пунктом 4.4 іпотечного договору передбачено, що у випадку будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених пунктом 4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним наступних способів:
- шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання, іпотечний договір є правою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (підпункт 4.4.1); 
- шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладання договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цій договір (підпункт 4.4.2).
 
Відповідно до пункту 4.5 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або за виконавчим написом нотаріуса може проводитися шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
 
30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ТОВ «Український промисловий банк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 75-0061004/ФКВ-08 та іпотечним договором 
№ 75-0061004/Zфквіп-08.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» нарахував заборгованість за кредитним договором, яка станом на 06 липня 2015 року становить 2 050 113,27 грн, з яких: 1 843 670,90 грн - заборгованість за тілом кредиту, 28 198,71 - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 146 293,07 грн - нарахована комісія, 1 830,08 грн - три проценти річних.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
За змістом частини першої статті 627 та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, визначених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Згідно зі змістом частин першої-третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
Разом з тим, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.
 
Відповідно до зазначеної норми закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.
 
Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
 
Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові
від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
 
Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
 
Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що розглядаючи зазначений спір, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, що є підставою для відмови у задоволенні касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                              Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак