Справа № 346/1993/18 
Провадження № 22-ц/4808/97/20 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,
секретаря                        Капущак С.В.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача та його представника ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до  ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету П`ядицької сільської ради об`єднаної територіальної громади, орган опіки та піклування Коломийської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків, за апеляційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді П`ятковського В.І. 05 листопада 2019 року в м. Коломия, 
в с т а н о в и в:
В червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з наведеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що під час перебування з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з відповідачкою. Він, як батько дитини, на виконання свого батьківського обов`язку має намір поїхати з дочкою на відпочинок в Єгипет чи Турцію на 25 днів для її оздоровлення, що сприятиме її фізичному, духовному та моральному розвитку. Однак, відповідачка відмовляється в добровільному порядку надати йому згоду на таку поїздку за кордон. У зв`язку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України в період з 01 лютого 2020 року по 30 вересня 2020 року до Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки терміном на 25 днів без згоди та супроводу ОСОБА_4 .
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Надано ОСОБА_3 дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 лютого 2020 року по 30 вересня 2020 року за межі України до Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки терміном на 25 днів без згоди та супроводу матері ОСОБА_4 .
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки добровільно дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки за кордон у заздалегідь визначені позивачем строки відповідачка не надає, а його вимоги ґрунтуються на законних правах батьках на спілкування з дитиною, участі у її вихованні, турботі про її фізичний і духовний розвиток та правах дитини, яка володіє правом на вільне пересування та виїзд за кордон, відмова матері в даному випадку не направлена на інтереси дитини, то позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що вона жодним чином не заперечує щодо поїздок дочки за кордон у супроводі її батька, у зв`язку з чим нею було надано нотаріальну згоду на строк з 21 жовтня 2019 року по 02 грудня 2019 року. Однак, судом не взято до уваги її згоду та надано дозвіл на виїзд дитини за кордон з 01 лютого 2020 року по 30 вересня 2020 року, що є надто тривалим терміном. 
Також апелянт вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не надав адреси, за якою буде перебувати дитина у разі надання судом відповідного дозволу, а також не надав доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки. Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року у справі №643/1090/17 вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Відповідно, це є підставою для відмови в задоволенні позову. Проте суд зазначену позицію Верховного Суду до уваги не взяв. 
Крім того апелянт зазначає, що ухвалюючи рішення про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_5 за кордон, суд не врахував думку самої дитини, а доказів на підтвердження бажання дитини здійснювати виїзд за кордон позивач не надав.
З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
Позивач та треті особи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Позивач та його представник доводи апеляційної скарги заперечили, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Представник органу опіки та піклування Коломийської міської ради надіслав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що оскаржуване рішення Коломийського міськрайонного суду жодним чином не обмежує і не порушує права малолітньої дитини та відповідає інтересам дитини.
Представник органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету П`ядицької сільської ради об`єднаної територіальної громади не повідомив суд про причину неявки. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_5 (а.с. 32).
20 грудня 2016 року шлюб між подружжям розірвано, дитина залишилася проживати з відповідачкою (а.с. 33). 
Позивач, як батько ОСОБА_5 , має намір поїхати з дочкою на відпочинок в Єгипет чи Турцію на 25 днів для її оздоровлення, оскільки дитина часто хворіє і така поїздка рекомендована лікарем.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідачка безпідставно чинить йому перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я їхньої спільної дитини ОСОБА_6 .
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач надав матері дитини свою нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон на відпочинок з 22 березня 2019 року по 30 червня 2019 року і така поїздка відбулася (а.с. 67).
Мати дитини також підготувала свою нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон, проте в значно обмеженіший термін з 21 жовтня 2019 року по 02 грудня 2019 року (а.с. 94).
Згідно пояснень позивача, наданих в суді першої інстанції, в зазначений період він не може використати дану заяву через підприємницьку зайнятість та погодні умови.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
На даний час порядок виїзду дітей за межі України врегульовано статтею 313 ЦК України та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.
Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.
Суд першої інстанції, врахувавши інтереси дитини, яка володіє правом на вільне пересування та виїзд за кордон, дійшов обґрунтованого висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України у супроводі батька та без згоди і супроводу матері, із визначенням його початку і закінчення (з 01 лютого 2020 року по 30 вересня 2020 року).
Доводи апелянта про те, що вказаний період є надто тривалим не приймаються до уваги, оскільки згідно рішення суду в межах вищевказаного періоду дозвіл на виїзд дитини за кордон надано терміном на 25 днів, що не є надто тривалим та не суперечить інтересам сторін та дитини.
Посилання апелянта на те, що при вирішенні спірних правовідносин суд не врахував думку самої дитини, та того, що позивач не надав доказів на підтвердження бажання дитини здійснити з ним виїзд за кордон, а також доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України, не беруться судом до уваги, оскільки апелянт не надала доказів протилежного, тобто, що дитина не бажає їхати з батьком за кордон та що позивач немає наміру повернути дитину на територію України, а в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Сторонами визнано, що позивач ОСОБА_3 постійно проживає в с. П`ядики Коломийського району Івано-Франківської області та веде підприємницьку діяльність, має власний бізнес.
Щодо тверджень апелянта, що судом першої інстанції не враховано позиції Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №643/1090/17, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, то в наведеній постанові Верховний Суд вказав, що у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
З урахуванням вказаних норм права та конкретних норм права касаційний цивільний суд зазначив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.
Згідно матеріалів справи, а саме, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 6), повідомлення Комунального закладу Коломийської міської ради «Коломийський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с. 7), пацієнтку ОСОБА_5 можна віднести до категорії хворобливих дітей і їй рекомендовано для покращення стану здоров`я та профілактики простудних захворювань, загальноукріплюючі, загартовуючі методи, а також санаторно-курортне лікування.
Судом встановлено, що метою позивача є поїздка з дитиною за кордон для її оздоровлення, країнами поїздки визначено теплі країни з морським кліматом: Арабська Республіка Єгипет, Турецька Республіка та визначено період поїздки. 
Щодо конкретної адреси місця перебування дитини за межами України, то позивач ствердив, що з огляду на затягування судового процесу та не знаючи результату розгляду даної справи, він не міг бронювати місця в готелі та авіаквитки. Після того, як буде організована поїздка в одну із зазначених в рішенні суду країн терміном на 25 днів ОСОБА_4 отримає всю необхідну їй інформацію щодо адреси перебування дитини і терміну її повернення назад, адже проїзний документ (закордонний паспорт) дитини знаходиться в ОСОБА_4 і без нього він не зможе організувати поїздку.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутність в позивача на даний час путівки, згідно якої буде визначено конкретне місце перебування дитини, період перебування, дата повернення дитини на територію України не є підставою для відмови в позові в даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 05 листопада 2019 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року