Справа № 308/8099/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        21 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В. 
суддів Джуги С. Д., Кондора Р. Ю. 

з участю секретаря Чучки Н. В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 року, ухвалене суддею Лемак О. В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про визнання наказу про припинення трудового договору незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про визнання наказу про припинення трудового договору незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що з 30 квітня 2015 року працював у відповідача на посаді головного лісничого, у колективі користувався авторитетом, свої трудові обов`язки виконував сумлінно, за що неодноразово був заохочений преміями. Незважаючи на це, з часу призначення нового керівника підприємства ОСОБА_2, позивач почав відчувати упереджене ставлення з його боку.

Неприязні стосунки між ним та новопризначеним керівником лісокомбінату ОСОБА_2 склалися ще у 2013 році під час їхньої спільної роботи на ДП «Івано- Франківський лісопромкомбінат». Тоді ОСОБА_2 оголосив позивачу догану за порушення виконавчої дисципліни. Після звернення до профспілкового комітету виявилося, що ОСОБА_2 не розібрався у виробничій ситуації на підприємстві, наказ про догану видав безпідставно і відповідно такий було скасовано, не доводячи ситуацію до судового розгляду.

Вже на 5-й день свого перебування на посаді керівника ДП «Львівський військовий лісокомбінат», 22.11.2017 року ОСОБА_2 викликав позивача та головного інженера Домініка П.П. у готель «Форум», де він проживав. Без пояснення будь-яких причин, директор вимагав працівників негайно написати заяви про звільнення за власним бажанням. Після їх відмови відносини з директором лісокомбінату різко загострилися.

Згодом, головного інженера ОСОБА_3 було повідомлено про скорочення його посади і звільнено. Позивач категорично заперечував проти скорочення вказаної посади, оскільки, вона є визначальною для нормальної роботи підприємства.

Також позивач звертав увагу директора ОСОБА_2 та органів управління Міністерства Оборони України на неправомірне застосування цін на лісопродукцію та заключення контрактів, які були не вигідні для підприємства і приносили реальні збитки.

Зокрема, були заключені угоди із ПАТ «Картонно-паперова компанія» по ціні на дрова хвойні значно нижчій ніж діюча ціна на підприємстві на той час. Такий же збитковий контракт було заключено директором ОСОБА_2 на поставку дров угорській фірмі по 25 Євро за 1 куб. м., не дивлячись, що лісокомбінатом вже було заключено угоду із цим ж контрагентом, але по ціні 27 Євро за 1 куб.м. 

У грудні 2017 року ОСОБА_2 , відбуваючи у відрядження, зобов`язав позивача погодити та підписати контракт на поставку пиломатеріалів турецькій фірмі по цінах на 25-35 доларів США нижче від ринкових цін. Він відмовився виконувати таку незаконну вказівку і це критично загострило їх стосунки.

Згідно з розпорядженням директора ОСОБА_2 позивача було зобов`язано провести службове розслідування щодо інженера лісового господарства ОСОБА_5 ОСОБА_2 перебував у неприязних стосунках з останнім і постійно шукав підстав для його звільнення. Від нього директор очікував додаткових аргументів щодо порушення ОСОБА_5 посадових обов`язків. Однак, після об`єктивного дослідження всіх обставин, позивач дійшов висновку про відсутність порушень у діях ОСОБА_5 та недоцільності притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, про що повідомлено директора службовою запискою 08.05.2018. Проте, ОСОБА_2 ігнорує матеріали службового розслідування, висловлює йому своє невдоволення і 08.05.2018 року безпідставно звільняє ОСОБА_5 за систематичне порушення функціональних обов`язків.

Вищенаведені факти дають підставу стверджувати про неугодність позивача на посаді головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» та особисту зацікавленість директора ОСОБА_2 в усуненні свого заступника із посади будь-яким методами.

26 квітня 2018 року директор ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Никончук Т.В. видав наказ «Про організацію чергування на пожежонебезпечний період працівників ДП «Львівський військовий лісокомбінат» та структурних підрозділів», яким затверджено графік чергувань у вихідні та святкові дні, згідно якого чергування позивача було заплановано на 19.05.2018 року. Готуючи проект цього наказу, директор особисто настояв на тому, щоб позивач також був включений у графік чергування.

Натомість, пунктом 2.1 цього наказу передбачено, що черговим по ДП «Львівський військовий лісокомбінат» за день чергування надасться відгул із збереженням заробітної плати.

18 травня 2019 року позивач подав до директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» ОСОБА_2 заяву про надання відгулу (дня відпочинку) 21.05.2018 за чергування у вихідний день 19.05.2018, вхідний № 496. В усному порядку директор погодив такий відгул. До заяви відповідальною посадовою особою було долучено проект наказу директора про його відгул.

19.05.2018 року після чергування він доповів директору, що пожежі відсутні, так як злива. Жодних зауважень чи повідомлень, що заява про відгул ним письмово не погоджена, зі сторони директора не було.

21 травня 2018 року, користуючись відгулом, позивач знаходився на лікарняному огляді в кардіолога, що підтверджується довідкою. Того дня до нього ніхто не телефонував, яких-небудь надзвичайних подій на підприємстві не відбувалось, як і господарських, які б унеможливлювали його перебування у відгулі.

22 травня 2018 року після дня відпочинку, він вийшов на роботу, жодних претензій з боку керівника щодо відгулу не було.

23 травня 2018 року ОСОБА_2 відбув на лікарняний на 15 днів та вийшов на роботу 05.06.2018 року. Обов`язки директора виконував він, який і завірив табель виходу на роботу працівників, у тому числі з відміткою 21 його перебування на робочому місці, оскільки усі питання розгляду заяв відповідальний працівник відділу кадрів узгодила із директором у телефонному режимі.

Разом з цим, 05.06.2018, перебуваючи на робочому місці, ОСОБА_2 усвідомив, що перед виходом на лікарняний, в порушення Інструкції по діловодству, не підписав наказ про відгул позивача. При цьому, з метою приховання свого халатного проступку та переслідуючи особисті цілі, в тому числі помсти, вирішив притягнути позивача до відповідальності за прогул.

Керівник ДП «Львівський військовий лісокомбінат» надав вказівку заступнику директора з адміністративних питань скласти акт про відсутність позивача на роботі, хоча в затвердженому табелі робочого часу за 21.05.2018 проставлено «8» як за день відгулу. Того ж дня цей акт був складений.

07 червня 2018 року директор ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Никончук Т.В. подав до профспілкового комітету підприємства подання про надання згоди на його звільнення, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, вихідний № 316.

На загальних зборах профспілкового комітету встановлено, що на момент закриття табелю робочого часу за травень у директора не було претензій з приводу його відгулу. Зокрема, встановлено відсутність факту його прогулу 21.05.2018.

У директора лісокомбінату не було жодних підстав відмовляти у задоволенні поданої заяви про відгул. Жодного конкретного завдання чи доручення позивачу директор лісокомбінату не видавав, відсутність його не спричинила порушення робочого процесу, чи ускладнення роботи лікомбінату. В той же час позивач мотивував свою відсутність необхідністю відвідування лікаря у Закарпатському обласному кардіодиспансері.

За час роботи на ДП «Львівський військовий лісокомбінат» позивач не мав жодного зауваження з боку керівництва щодо порушення трудової дисципліни чи правил внутрішнього трудового розпорядку. Тому, профспілкові збори дійшли вірного висновку про відсутність підстав надання згоди на його звільнення.

Проте, ОСОБА_2 23.06.2018 видав наказ про його звільнення, із вирахуванням заробітної плати за день відгулу 21.05.2018. Позивач вважає таке звільнення незаконним.

Станом на день пред`явлення позову до суду позивач перебував у вимушеному прогулі 25 днів, з 23.06.2018 по 17.07.2018. Вважає, що за цей час відповідач зобов`язаний виплатити на його користь заробітну плату в сумі 12 876,48 грн. (23606,74 грн. (фактична заробітна плата за останні два місяці роботи): 44 дні (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 536,52 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 25 днів (кількість днів вимушеного прогулу + один день за 21.05.2018, яку директор вирахував з Позивача як за день прогулу).

Крім того, ОСОБА_2 позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та своєї сім`ї. Вказані дії призвели до його моральних переживань, внаслідок чого він постійно перебував у тривожному стані. 

Добросовісно пропрацювавши на ДП «Львівський військовий лісокомбінат» понад 3 роки, позивач користувався заслуженим авторитетом колективу підприємства розташованого на території трьох областей. Підлеглі та колеги цінували його за високий професіоналізм та моральні якості, часто зверталися за порадами та консультаціями. За 42 роки безперервного трудового стажу він жодного разу не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Своїми діями директор лісокомбінату ОСОБА_2 намагався всіляко принизити його гідність, а саме:

- позбавив можливості приймати участь у виробничих нарадах;
- заборонив виїжджати у структурні підрозділи з метою виконання прямих функціональних обов`язків - контролю та організації виробничого процесу. За період спільної роботи тривалістю понад 7 місяців, йому тільки двічі було дозволено виїхати у відрядження до підпорядкованих йому структурних підрозділів;
- жодні пропозиції щодо розвитку та вдосконалення виробництва директором ОСОБА_2 демонстративно не бралися до уваги.

Сама процедура звільнення з посади була організована так, щоб максимально принизити підлеглого. Так, 05.06.2018, у перший день свого виходу на роботу, після перебування на лікарняному, ОСОБА_2 скликав до себе у кабінет весь колектив управління лісокомбінату (15-16 чоловік), щоб повідомити їх про те, що він прийняв рішення звільнити позивача з посади, тому що останній прогульник і безпідставно не вийшов на роботу 21.05.2018. Позивача про цю нараду не повідомили, щоб не дати йому можливості дати пояснення та спростування і ще більше принизити його перед підлеглими.

Після таких несподіваних та несправедливих обвинувачень стан здоров`я позивача погіршився і він був змушений лікуватися у стаціонарі Закарпатського обласного кардіологічного диспансера протягом 8 днів з 11.06.2018 по 18.06.2018, що підтверджується випискою із історії хвороби. Йому додатково довелося значно витратися на медичні препарати. Більшість доказів, які б підтвердили витрати він не зберіг, однак частина з них підтверджується фіскальним чеком від 11.06.2018 на суму 742,48 грн.

Також зазначає, що внаслідок звільнення з ним перестали спілкуватися усі співробітники ДП «Львівський військовий лісокомбінат», зокрема, побоюючись, що їх також буде звільнено. Позивач переживає, що не зможе знайти інше робоче місце, тому як він вже передпенсійного віку.

Враховуючи вище викладені обставини, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

У зв`язку з цим позивач просив: 1) визнати незаконним і скасувати наказ директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» №173-ОС від 23 червня 2018 року «Про припинення трудового договору»; 2) поновити його на роботі на посаді головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат»; 3) стягнути з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 876,48 грн.; 4) стягнути з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на його користь моральну шкоду в сумі 100 000 (сто тисяч) грн.; 6) допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку (Т.1, а.с.3-10).

21 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 подали заяву про збільшення розміру позовних вимог. В заяві зазначали, що зважаючи на те, що позивача незаконно звільнено ще 23.06.2018 року, то станом на 21.03.2019 року такий перебуває у вимушеному прогулі 190 робочих днів. Довідкою ДП «Львівський військовий лісокомбінат» від 25.07.2018 року № 30 встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 800,48 грн. З викладеного випливає, що стягненню з відповідача підлягає 152 091,20 грн. (Т.1, а.с.231-232).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» №173-ОС від 23 червня 2018 року «Про припинення трудового договору». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного лісничого Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат». Стягнуто з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 201 720,96 грн. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів). Стягнуто з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 , заподіяну моральну шкоду в сумі 12000 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць (без утримання податків й інших обов`язкових платежів). В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати (Т.1, а.с.240-248).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 року виправлено описку, допущену у короткому тексті рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.06.2009 року. Викладено четвертий та п`ятий абзаци резолютивної частини короткого рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.06.2009 року в наступній редакції: «Стягнути з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 201 720,96 грн. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів). Стягнути з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в сумі 12000 грн.» (Т.1, а.с.251-252).

На це рішення Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» подало апеляційну скаргу. Зазначають, що доводи позивача про наявність конфліктів з керівником підприємства, є його припущеннями або навіть вигадкою. Профспілковий орган хоча й відмовив у наданні згоди на звільнення, однак зробив це без будь-якої аргументації, що дало можливість директору звільнити працівника без згоди профспілкового органу. Крім того, місцевий суд, грубо ігноруючи права учасників процесу брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення, свої доводи і міркування, незважаючи на заяву відповідача з проханням перенести судове засідання з поважних причин (хвороба дружини), продовжив розгляд справи і виніс судове рішення. У зв`язку з цим скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (Т.2, а.с.4-8).

Апеляційне провадження у справі було відкрито ухвалою від 02 вересня 2019 року (Т.2, а.с.62). Справа призначалася до розгляду неодноразово, у тому числі у режимі відеоконференції. Розгляд неодноразово відкладався за клопотаннями представника відповідача ДП «Львівський військовий лісокомбінат» - адвоката Мудрика І. В. з різних причин. Так, 19.11.19 року через необхідність ознайомлення з матеріалами справи, 03.12.19 року через навчання у вищому навчальному закладі та зайнятість в інших судових процесах, 17.12.19 р. через подання заяви про відвід судді Фазикош Г. В.

У судове засідання, призначене на 21 січня 2020 року представник відповідача подав суду чергову заяву про відкладення розгляду справи по причині тимчасової непрацездатності. До клопотання додав копію талону на отримання листка непрацездатності (первинний). Колегія визнала вказану причину для відкладення неповажною, враховуючи те, що спір є трудовим, а юридична особа може бути представлена й іншим представником або керівником установи. Останній заяв про відкладення розгляду справи суду не подавав, про причини своєї неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 проти скарги заперечили та просили її відхилити. Пояснили, що розгляд справи тривалий час не може розпочатися саме через представника відповідача - адвоката Мудрика І. В., який заявляє різні клопотання, метою яких є затягнути вирішення даної справи.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що починаючи з 30 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 працював у ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на посаді головного лісничого.

26 квітня 2018 року директор ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Никончук Т.В. видав наказ «Про організацію чергування на пожежонебезпечний період працівників ДП «Львівський військовий лісокомбінат» та структурних підрозділів», яким затверджено графік чергувань у вихідні та святкові дні. Відповідно до цього наказу чергування позивача було заплановано на 19.05.2018 року.

Пунктом 2.1 цього наказу передбачено, що черговим по ДП «Львівський військовий лісокомбінат» за день чергування надасться відгул із збереженням заробітної плати (а.с.62).

У відповідності до п. 3.7 колективного договору ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на 2017-2021 рр. у разі запровадження чергування на виробництві необхідно завчасно узгоджувати з профспілковим комітетом графіки, за дні чергування надавати відгули.

Згідно ч. 3 ст. 71 КЗпП України залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі (ч. 2 ст. 72 КЗпП України).

18 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» ОСОБА_2 заяву про надання відгулу (дня відпочинку) 21.05.2018 за чергування в пожежонебезпечний період у вихідний день 19.05.2018 згідно затвердженого графіка. Вхідний № заяви 496 (а.с.59).

19.05.2018 року, безпосередньо після чергування, позивач доповів директору, що пожежі відсутні, так як злива. Жодних зауважень чи повідомлень, зі сторони директора не було, в тому числі й щодо заяви про відгул. 

Отже, з вказаного слідує, що позивач ОСОБА_1 повідомив директора підприємства про відгул, при цьому як усно в телефонному режимі, так і письмово шляхом реєстрації відповідної заяви.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б дозволяли стверджувати, що письмова заява про відгул директором не була погоджена чи відхилена. 

Крім того, 18.05.2019 року було подано дві заяви про відгул. Одна позивача ОСОБА_1 (а.с.59), друга - іншого працівника ОСОБА_7 (а.с.100). При цьому останньому було надано відгул і в позивача не було жодних сумнівів щодо погодження і його відгулу.

21 травня 2018 року, користуючись відгулом, позивач знаходився на лікарняному огляді в кардіолога, що підтверджується довідкою (а.с.30). Того дня до нього ніхто не телефонував, зауважень з приводу надання чи ненадання відгулу не висловлював. Яких-небудь надзвичайних подій на підприємстві не відбувалось, що унеможливлювало б перебування позивача у відгулі.

В табелі обліку робочого часу відповідальним працівником було проставлено позивачу ОСОБА_1 «8» за 21.05.2018 року (а.с.106). При цьому у судовому засіданні в апеляційній інстанції позивач пояснив, що табель обліку робочого часу за травень було затверджено саме ним, оскільки директор ОСОБА_2 перебував на лікарняному, а обов`язки директора виконував позивач ОСОБА_1 

22 травня 2018 року після дня відпочинку, позивач вийшов на роботу, директор теж був на робочому місці, жодних претензій не було, в тому числі щодо відгулу.

Однак, 05.06.2018 року було складено акт про відсутність позивача ОСОБА_1 на роботі 21.05.2018 року з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., а 07 червня 2018 року директор ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Никончук Т.В. подав до профспілкового комітету підприємства подання про надання згоди на звільнення позивача, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, вихідний № 316.

На загальних зборах профспілкового комітету ДП «Львівський військовий лісокомбінат» прийнято рішення не давати згоду директору ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на звільнення головного лісничого ОСОБА_1 по причині порушення законодавства України. За це рішення проголосували всі присутні 14 чоловік.

На цих загальних зборах профспілкового комітету слухали ОСОБА_8 , яка пояснила, що 18.05.2018 року до неї надійшла заява ОСОБА_1 про надання відгулу 21.05.2018 року за чергування у вихідний день суботу 19.06.2018 року згідно затвердженого графіка на пожежонебезпечний період. Дану заяву вона зареєструвала у журналі вхідної кореспонденції 18.06.2018 року, а після обіду цю заяву разом з проектом наказу на відгул подала директору у папці на підпис документів разом з іншими документами. Там були також інші заяви на відгул. Але заяву і проект наказу на позивача директор не повернув. Коли вона закривала табель в кінці місяця, зателефонувала до директора, який перебував на лікарняному, і запитала чи всі накази підписані і чи можна закривати табель. На що директор дав схвальну відповідь. У зв`язку з цим в табелі обліку робочого часу вона поставила позивачу «8».

На загальних зборах профспілкового комітету також слухали ОСОБА_9 , яка пояснила, що у разі відсутності працівника на підприємстві його безпосередній керівник має відразу з`ясувати причину цієї відсутності, а відповідальна особа має забезпечити складання акту про відсутність у день відсутності, а не через два тижні. Ця процедура була порушена, ніхто причини відсутності ОСОБА_1 21.05.2018 року не з`ясовував, акт про відсутність 21.05.2018 року не складався, пояснення 22.05.2018 року не відбиралися, а отже про прогул мова йти не може.

ОСОБА_3 на цих же загальних зборах профспілкового комітету зазначив, що позивач чергував згідно затвердженого графіка у вихідний день, його права ущемлені і він має право на відпочинок, про що написав заяву на відгул. Акт про відсутність на роботі 21.05.2018 року складено не було, а підприємство не понесло жодних збитків. Аналогічні пояснення дала також ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Таким чином, з вказаного слідує, що позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку написав заяву про відгул, зареєстрував її та погодив, про що свідчать як пояснення відповідальних працівників, так і відсутність заперечень на той момент з боку керівництва. Акт про відсутність працівника на роботі повинен складатися в день такої відсутності, а не через два тижні, як має місце в даному випадку. Рішення профспілкового комітету про відмову у дачі згоди на звільнення позивача ОСОБА_1 є обґрунтованим. Отже, передумов для звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул, не було.

У директора лісокомбінату не було підстав відмовляти у задоволенні поданої заяви про відгул. Жодного завдання чи доручення позивачу директор лісокомбінату не видавав, відсутність його не спричинила порушення робочого процесу, чи ускладнення роботи лікомбінату. 

За час роботи на ДП «Львівський військовий лісокомбінат» позивач не мав жодного зауваження з боку керівництва щодо порушення трудової дисципліни чи правил внутрішнього трудового розпорядку. Тому, профспілкові збори дійшли вірного висновку про відсутність підстав на його звільнення.

Суд також встановив, що 21 травня 2018 року, користуючись відгулом, позивач знаходився на лікарняному огляді в кардіолога, що підтверджується довідкою (а.с.30).

Отже, з вказаного слідує, що передумов для звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул, не було.

Держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від незаконного звільнення, а тому місцевий суд обґрунтовано визнав наказ про припинення трудового договору № 173-ОС від 23.06.2018 року незаконним та поновив позивача на роботі.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В постанові КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 зазначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, 
календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на 
число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки ДП «Львівський військовий лісокомбінат» від 25.07.2018 року № 30 за два останні місця роботи перед звільненням середньомісячний заробіток позивача складав: 25 615,47 грн. (13561,13 грн. травень (кількість відпрацьованих днів 17) + 12054,34 грн. квітень (кількість відпрацьованих днів 15). Середньоденна заробітна плата - 800,48 грн.

Оскільки позивач був звільнений 23 червня 2018 року, а поновлений на роботі 27 червня 2019 року, час вимушеного прогулу складає 252 робочих днів. 

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції правильно виходив з того, що середньоденну заробітну плату 800, 48 грн. слід помножити на кількість робочих днів за час вимушеного прогулу 252, що складає суму 201 720, 96 грн. Розрахунок є детальний та обґрунтований. Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що під час розгляду справи в місцевому суді жодних зауважень щодо розрахунку з боку відповідача не було.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд вірно визначив зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначив в резолютивній частині рішення.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Мудрик І. В. долучив до матеріалів справи довідку № 29 від 29 листопада 2019 року про те, що до виплати ОСОБА_1 належить 160 476, 27 грн., оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу нараховано без вирахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Колегія суддів цю довідку оцінює критично, оскільки така підписана тільки головним бухгалтером, без підпису керівника установи. Крім того, як було зазначено вище, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В даному випадку моральна шкода, завдана позивачу внаслідок незаконного звільнення, полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, необхідністю вдатися до судового захисту порушених прав, а також в порушенні звичайного ритму життя. 

Крім того, позивача було позбавлено гарантованого права на працю, можливості заробляти для себе та своєї сім`ї, внаслідок чого він знаходився в пригніченому стані. Втрата роботи вплинула на його відносини з колегами, а також на його репутацію, оскільки за 42 роки безперервного трудового стажу він жодного разу не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, свої трудові обов`язки виконував сумлінно, за що неодноразово був заохочений преміями.

Після звільнення з роботи в позивача погіршився стан здоров`я і він був змушений лікуватися у стаціонарі Закарпатського обласного кардіологічного диспансера протягом 8 днів з 11.06.2018 по 18.06.18, що підтверджується копією виписки № 2986 із медичної картки стаціонарного хворого (а.с.33).

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди місцевим судом враховано характер правопорушення, глибину душевних страждань, втрату позивачем можливостей пов`язаних з відсутністю роботи, вимоги розумності та справедливості. Розмір моральної шкоди (12 000 грн.) визначено вірно, відповідає обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» - залишити без задоволення

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

       Головуючий
                               
       Судді