ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2020 року 
Київ
справа №820/6717/17
адміністративне провадження №К/9901/53259/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів: Мороз Л.Л.,  Рибачука А.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року у складі судді Сліденка А.В. та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Яковенка М.М., Лях О.П., Старосуда М.І. у справі № 820/6717/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" до Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради - Корха Олександра Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (надалі по тексту - позивач) звернулось до суду з позовом, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Корх О.О. Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 28 листопада 2017 року №38382553 про відмову у державній реєстрації скасування запису про право власності за номером 9993754 на нерухоме майно, що розташовано за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Пушкарівська, буд АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження скасування запису про право власності за номером 9993754 на нерухоме майно, що розташовано за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Пушкарівська, буд.25.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 28.11.2017 №38382553
У решті вимог позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Департамент державної реєстрації Харківської міської ради подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на           порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що лише рішення про скасування документу, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав - договору купівлі-продажу від 11.06.2015, може бути належною підставою скасування запису № 9993754 в Державному реєстрі прав. Наголошено на тому, що підставою для скасування запису про право власності за номером 9993754 заявником подано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.04.2017 у справі №639/2485/16-ц, яким визнано недійсним договір дарування від 23.06.2015 за реєстровим номером 410. Разом з тим, надані заявником судові рішення в резолютивній частині не містять жодних відомостей про договір купівлі-продажу від 11.06.2015.
Відзиву на касаційну скаргу позивачем до суду не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У ході розгляду справи судами встановлено, що 28.11.2017 позивач письмовою заявою звернувся до органу державної реєстрації прав на нерухоме майно з приводу скасування запису Державного речових прав на нерухоме майно №9993754 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19.04.2017 по справі №639/2485/16-ц.
Рішенням від 28.11.2017 №38382553 владний суб`єкт відмовив у скасуванні запису.
Судами зазначено, що юридичною підставою для винесення спірного рішення владний суб`єкт обрав положення п.п. 4, 5 ч.1 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджений постановою КМУ від 25.12.2015 р. №1127; далі за текстом - Порядок №1127), а фактичною підставою послугувало судження владного суб`єкта про те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміни, припинення речових прав, а також про наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 19.04.2017 по справі №639/2485/16-ц були визнані недійсними договір дарування від 23.06.2015 та договір іпотеки від 13.07.2015.
Судом першої інстанції зазначено, що позов в частині договору купівлі-продажу від 11.06.2015 було залишено без задоволення, але виключно з мотиву нікчемності спірного договору згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", що не потребує постановлення окремого судового рішення про визнання договору недійсним, адже такий договір є недійсним у силу закону. Отже, рішенням суду надана юридична оцінка відповідності закону договору купівлі-продажу від 11.06.2015 з приводу об`єкта нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями, реєстраційний номер 17655149, загальною площею 111,8 кв.м., жилою площею 83,2 кв.м., за адресою: місто Харків АДРЕСА_1 , у спосіб визнання правочину нікчемним.
Таки чином судом першої інстанції зазначено, що оскільки судовим рішенням договір купівлі-продажу від 11.06.2015 визнано нікчемним, то цей правочин є недійсним у силу закону, а згадана обставина рівнозначна утраті юридичної сили документом, на підставі якого було проведено державну реєстрацію прав, що є визначеною ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обставиною для внесення до Державного реєстру запис про скасування державної реєстрації прав.
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та обтяжень щодо запису про право власності за номером 9993754 на нерухоме майно, що розташовано за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Пушкарівська, буд.25.
Тобто вимогами у цій справі є визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права на нерухоме майно, що пов`язано з порушенням права позивача на таке майно іншою особою, за якою зареєстровано право на нього.
Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті відповідачем оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувались реєстрації прав іншої особи, а не позивача.
Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно з іншою особою, за якою зареєстровано таке траво. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
Також Верховний Суд вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються окрім вимог про скасування оспорюваного рішення також вимоги про визнання недійсним правочину, на підставі якого прийнято оспорюване рішення.
При цьому слід звернути увагу на те, що розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №757/1660/17-ц).
Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо такого майно з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного чи господарського судочинства.
Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 4 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16, від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 23 січня 2019 року у справі № 821/1297/17 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Керуючись ст. 343, 349, 354, 356 КАС України, Суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року скасувати.
Провадження у справі №820/6717/17 закрити.
Роз`яснити Публічному акціонерному товариству "Перший український міжнародний банк", що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду та що воно вправі протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            А.Ю. Бучик

Судді                                                                                         Л.Л. Мороз

                                                                                  А.І. Рибачук