Справа № 448/719/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3350/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар Жукровська Х.І., 
                       з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Котовщикова Р.А., представника Мостиського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Дідика Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 09 вересня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Білоуса Ю.Б., у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності старшого державного виконавця Полянської Олени Михайлівни Мостиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області, реорганізованого в Мостиський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львіва) та зобов"язання такої до вчинення певних дій, -                                                        
       В С Т А Н О В И Л А:

       Скаржник ОСОБА_1 звернулась в суду із скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Полянської Олени Михайлівни Мостиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області, реорганізованого в Мостиський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львіва), покликаючись на те, що 05 липня 2019 року Мостиським районним судом Львівської області видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 04.04.2019 року у справі за її позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області про реальний поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою. Даний виконавчий лист подано на виконання до Мостиського районного відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
       В подальшому, старшим державним виконавцем Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Полянською О.М. повернуто вищевказаний виконавчий лист без прийняття до виконання. Підставою повернення було зазначено п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» - виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
       Вказує, що в усній розмові державним виконавцем було її зазначено, що вищевказаний виконавчий лист був би прийнятий до виконання, якби у ньому було слово «зобов`язати».
       Вважає таку бездіяльність старшого державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Полянської О. М. надмірним формалізмом та відвертим небажанням виконувати рішення суду, оскільки у виконавчому листі чітко виражено імперативно-наказову дію: суд вирішив: « ОСОБА_2 - закласти дверний проріз..., добудувати до..., пробити...».
       З огляду на вищенаведене, просила суд визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Полянської О.М. щодо невідкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Мостиського районного суд Львівської області від 05.07.2019 року у справі № 448/719/15-ц, а також зобов`язати Мостиський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області відрити виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом.
       Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 09.09.2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності старшого державного виконавця Мостиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області Полянської Олени Михайлівни та зобов`язання такої до вчинення певних дій – відмовлено. 
       Не погоджуючись з даною ухвалою, таку в апеляційному порядку оскаржила скаржник ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі зазначає, що постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги суд першої інстанції не врахував положення ст.ст. 1, 63 Закону України «Про виконавче провадження» та дійшов помилкового висновку, що у виконавчому листі немає зобов`язального характеру. Видавши виконавчий лист від 15.07.2019 року, за рішенням суду яким суд вирішив ОСОБА_2 – закласти дверний проріз…, добудувати до…, пробити… - такий підлягає виконанню, однак постановляючи оскаржувану ухвалу ствердив протилежне. Такі дії суду суперечать принципу правової визначеності як невід`ємної частини права на справедливий суд, встановлений у ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. 
       Просить ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 09.09.2019 року скасувати та постановити нову, якою визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Полянської О. М. щодо невідкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Мостиського районного суду Львівської області від 05.07.2019 року у справі № 448/719/15-ц та зобов`язати Мостиський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області відкрити виконавче провадження.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.        
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії старшого державного виконавця Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Полянською О.М. вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, а доводи скарги ОСОБА_1 необґрунтовані.
Проте з правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке. 
Судом встановлено, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 04.04.2019 року позов скаржника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області, про поділ житлового будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, - задоволено частково. Поділено реально (в натурі) житловий будинок АДРЕСА_1 (з урахуванням усіх господарських будівель і споруд зазначених у технічному паспорті КП «Мостиське районне бюро технічної інвентаризації» від 15.04.2011 року, інвентарний номер 1096, реєстраційний номер 34859436), згідно з варіантом, викладеним у висновку судової-будівельно-технічної експертизи ТОВ «ГАЛ-СВІТ» № 033/18 від 12.11.2018 року, з переобладнанням такого житлового будинку на дві ізольовані квартири та два виходи, без врахування поділу мансардних житлових приміщень, таким чином: 
- виділити ОСОБА_1 у власність 63/100 ідеальні частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок загальною площею 64, 80 кв.м, в тому числі: веранда літ. «а» площею 11, 80 кв.м. (цифри приміщень 1-1, 1-2); будинок літ. «А-1» 1-й поверх площею 53, 0 кв.м (цифри приміщень 1-3, 1-4, 1-5, 1-7); сходи входу в будинок літ. «а1»; погріб літ. «Пг»; літня кухня літ. «Б»; комора літ. «В»; ворота № 1; частина огорожі № 2; 
- виділити ОСОБА_2 у власність 37/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: будинок літ. «А-1» 1-й поверх площею 19, 30 кв.м (цифра приміщення 1-6); сарай літ. «Г»; гараж літ. «Д»; вбиральня літ. «Е», комора літ. «Є»; частина огорожі № 2;
- криницю (колодязь питний літ. «К») залишити в спільній власності співвласників будинковолодіння; 
- ОСОБА_2 закласти дверний проріз з приміщення житлової кімнати цифра 1-6 до коридору цифра 1-3; добудувати до житлового будинку допоміжні приміщення, а саме: вхідний тамбур площею 2, 83 кв.м; коридор площею 5, 18 кв.м; сумісний санвузол площею 3, 80 кв.м; кухню площею 8, 25 кв. м; пробити дверний проріз з виділеної житлової кімнати цифра 1-6 до новоутвореного коридору прибудови, розробивши в ліцензованій проектній організації проект прибудови з перенесенням вводу газу в будинок і переобладнанням інших інженерних мереж і погодити його в установленому законом порядку;
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 46015, 00 грн. грошової компенсації за відхилення реально виділених часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від ідеальних часток. В решті позовних вимог відмовлено.
Вищевказане рішення набрало законної сили та Мостиським районним судом Львівської області 05.07.2019 року видано виконавчий лист № 448/719/15-ц, у якому зазначено: « ОСОБА_2 закласти дверний проріз з приміщення житлової кімнати цифра 1-6 до коридору цифра 1-3; добудувати до житлового будинку допоміжні приміщення, а саме: вхідний тамбур площею 2, 83 кв.м; коридор площею 5, 18 кв.м; сумісний санвузол площею 3, 80 кв.м; кухню площею 8, 25 кв. м; пробити дверний проріз з виділеної житлової кімнати цифра 1-6 до новоутвореного коридору прибудови, розробивши в ліцензованій проектній організації проект прибудови з перенесенням вводу газу в будинок і переобладнанням інших інженерних мереж і погодити його в установленому законом порядку».
17.07.2019 року старшим державним виконавцем Мостиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області Полянською О.М. розглянуто заяву стягувача ОСОБА_1 щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 48/719/15-ц, та у зв`язку з тим, що виконавчий документ не містить застосування заходів примусового виконання рішення суду, такий на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто без прийняття до виконання.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
За частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 13 Закону).
Таким чином, одним із видів рішень, що приймаються державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження є повідомлення.
При цьому, відповідно до пункту 7 частини 4 статті 4, статті 10 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Однак, визначені заходи примусового виконання рішень не є вичерпними. Ними можуть бути також інші заходи в залежності від застосованих у рішенні заходів захисту цивільних прав, передбачених Цивільним кодексом України, іншими законами України. Ці заходи свідчать, що об`єктом стягнення в основному виступає майно боржника (в тому числі за рішеннями немайнового характеру).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду про вчинення дій відповідачем - ОСОБА_2 , таких як: закласти дверний проріз, добудувати до житлового будинку допоміжні приміщення; пробити дверний проріз з виділеної житлової кімнати до новоутвореного коридору прибудови, розробивши в ліцензованій проектній організації проект прибудови з перенесенням вводу газу в будинок і переобладнанням інших інженерних мереж і погодити його в установленому законом порядку, є рішенням, яке підлягає виконанню в примусовому порядку, оскільки резолютивна частина рішення, що наведена у виконавчому листі, спонукає боржника вчинити певні дії. 
Матеріали справи не містять доказів добровільного виконання рішення суду відповідачем ОСОБА_2 , а відтак рішення суду першої інстанції підлягає виконанню в примусовому порядку. Тому дії державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є помилковими та неправомірними, так як на виконання пред`явлено виконавчий лист, який згідно пункту 1 частини 1 статті 3 ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Державний виконавець повинен був діяти у відповідно до вимог статті 63 ЗУ «Про виконавче провадження».
Згідно статті 26 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Порядок виконання судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Виконання рішення немайнового характеру передбачене ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». 
За відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачених у ст. ст. 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
       Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що державний виконавець правильно керувалась при прийнятті повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання приписами п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» згідно яких виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Крім того, судом першої інстанції не враховано те, що бездіяльність державного виконавця фактично призводить до невиконання судового рішення, що порушує передбачений ст.18 ЦПК України принцип обов`язковості судових рішень та права стягувача ОСОБА_1 . 
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).
       При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки виконавців. 
 
       За приписами пункту 1 частини 2 цієї статті виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;
.        Пунктом 20 частини 3 цієї статті передбачено право державного виконавця залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача.
       Згідно вимог ч. ч. 1 - 3, 7 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
       Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
       Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
       Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
?        Старший державний виконавець Мостиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області, який на даний час реорганізований в Мостиський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львіва), ОСОБА_3 , приймаючи повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану ОСОБА_1 , зазначені вимоги закону проігнорувала. 
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не оцінив докази у їх сукупності, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку, що державним виконавцем було вжито передбачених законом дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду. Внаслідок незаконних дій державного виконавця Полянської О.М. щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, порушується право стягувача ОСОБА_1 щодо завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судового рішення.
       Доводи представника державної виконавчої служби про те, що у резолютивній частині рішення Мостиського районного суду Львівської області від 31.01.2018 року не визначено способу виконання рішення, яке за своїм змістом є зобов`язального характеру, за вище вказаного не дають підстав для висновку про необґрунтованість скарги, оскільки державний виконавець не була позбавлена права звернутись до суду із заявою про роз`яснення рішення чи встановлення способу його виконання у спосіб, передбачений законом, або вирішити питання про залучення до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а відтак і скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про задоволення скарги та визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Полянської О.М. Мостиського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області, реорганізованого в Мостиський РВ ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), щодо винесення повідомлення про повернення без виконання стягувачу виконавчого документа, виданого Мостиським районним судом Львівської області 05.07.2019 року у справі № 448/719/15-ц та зобов`язання Мостиського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львіва) вирішити питання про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого листа, виданого Мостиським районним судом Львівської області від 05.07.2019 року у справі № 448/719/15-ц.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 09 вересня 2019 року скасувати та постановити нову, якою скаргу ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності старшого державного виконавця Полянської Олени Михайлівни Мостиського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Львівській області, реорганізованого в Мостиський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), та зобов"язання такої до вчинення певних дій - задовольнити.
Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Полянської Олени Михайлівни Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, реорганізованого в Мостиський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), щодо винесення повідомлення про повернення без виконання стягувачу виконавчого документа, виданого Мостиським районним судом Львівської області 05.07.2019 року у справі № 448/719/15-ц
Зобов`язати Мостиський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) вирішити питання про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого листа, виданого Мостиським районним судом Львівської області від 05.07.2019 року у справі №448/719/15-ц.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
       Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року

       Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М. 
                                                               Ніткевич А.В.