КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 755/18260/17                                              Головуючий 1 інстанція -Гончарук В.П.   
Провадження № 22-ц/824/2101/2020                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова Є.М.

                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
05лютого 2020 року                                                             м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:              Суханової Є.М.,
            суддів:                                    Березовенко Р.В., Лівінського С.В.
            за участю секретаря:           Климчук Т.В.
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні,- 
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
 
В листопаді 2017 року  ОСОБА_1  звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні.
Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2015 року в порядку поділу майна подружжя визнано за позивачем та відповідачем по Ѕ  частині автомобіля марки «SEAT», модель «LEON CitiWagen», д/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_2 .
 Починаючи з 30.03.2015 року відповідач одноособово користується спірним автомобілем та ніякої компенсації за таке користування не сплачує.
 Просив стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «SEAT», модель «LEON CitiWagen», д/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_2 в сумі 150 000,00 грн. з одночасним припиненням права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля та визнання за відповідачем права особистої власності на спірний автомобіль.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 08 травня 2018 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що твердження суду першої інстанції, щодо не реалізації позивачем свого права власності на Ѕ частину спірного автомобіля шляхом її реєстрації, суперечить Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, реєстрація транспортного засоби за декількома співвласниками здійснюється на підставі заяви лише за однією особою за спільної згоди.
Зазначив, що право власності апелянта на спірний транспортний засіб визнано на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва, а тому відсутність реєстрації не виключає самого права власності та не впливає на можливість захисту свого порушеного права.
Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 рокута ухвалити нове рішення, яким  задовольнити його  позовні вимоги в повному обсязі.
Справа слухалася судами різних інстанції неодноразово.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви (заяви) або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Також у рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
         Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
   Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що сторони по справі знаходились у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2003 року по 09.07.2014 року.
У період шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки SEAT, модель LEON Citi Wagen, 2011 року випуску.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2015 року в порядку поділу майна подружжя за сторонами було визнано право власності на 1/2 частину спірного автомобіля за кожним.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду доказів про реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного автомобіля за сторонами, а тому рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2015 року фактично не виконано у встановленому законом порядку.
Крім того позивачем не було надано доказів перешкод з боку відповідача у користуванні спірним автомобілем.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
За змістом  ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, що Об`єктом поділу майна подружжя виступає автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, що в розумінні ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі частку майна без втрати її цільового призначення не можна.
Так, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як роз`яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
 У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
При цьому, при поділі майна суд виходив із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя.
Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми.
Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Колегією суддів вбачається, що апелянт - позивач в своїй  апеляційній скарзі просить компенсацію вартості на 1/2 частину автомобіля марки «SEAT», модель «LEON Citi Wagen», д/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_3 ,у сумі 152 000 тисячі гривень.
 Натомість, колегія суддів, вивчивши матеріали справи прийшла до висновку, що доказів у відповідності до статті 76, 81 ЦПК України, щодо вартості спірного автомобіля апелянтом та позивачем по справі надано не було  ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції.
Під час розгляду апеляційної скарги представником позивача було надано звіт про ринкову вартість автомобіля, який не є спірним майном по даній справі.
Представник апелянта, пояснив, що даний звіт про ринкову вартість автомобіля марки «SEAT», модель «LEON Citi Wagen», д/н НОМЕР_1 , 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_3 ,надана на підставі даних, які  розміщені в інтернетресурсі, щодо тотожних автомобілів.
Колегія суддів, ставиться критично до даного звіту, так, як він не відповідає вимогам належності і допустимості доказів, що можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім того, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів приймає до уваги, що апелянтом - позивачем не надано доказів, що відповідач ОСОБА_2  перешкоджає йому у користуванні спірним автомобілем.
Як роз`яснено пунктом 23 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Разом з тим, за змістом ч. 2, 4 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Відповідно до п. 6 порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за № 1388 «Про затвердження порядку держаної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, в також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально.
Згідно п. 8 даного порядку документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлена в установленому порядку копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин.
Доводи апеляційної скарги, щодо того, що між сторонами склалися неприязні стосунки, що є перешкодою у  користуванні спірним автомобілем, колегія суддів, вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді даної справи, як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції не було надано доказів, що відповідач, чинить якимось чином перешкоди у користуванні спірним автомобілем.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.
Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів
 
                                                   ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
        Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
             
                    Судді:                                                  Р.В. Березовенко  
                                                                                 С.В. Лівінський