ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/776/20 Справа № 199/4885/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Каратаєвої Л.О.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів та пені за договором позики,- 

                                В С Т А Н О В И Л А:

14 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Просив, стягнути з відповідача на свою користь 168 290,25 грн., з яких: 2455,00 грн. - сума основного боргу, 47381, 50 грн. - проценти за період з 05.10.2016 року по 28.05.2019 року, пеня за цей же період в розмірі 118453,75 грн., а також судові витрати по справі (а.с.2-6). 
23 липня 2019 року до суду надійшла позовна заява зі збільшеними позовними вимогами, яка повернута позивачу на підставі ч.5 ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач не надав суду докази направлення копії такої заяви відповідачу по справі. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів та пені за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 14.09.2016 року, який складається із: суми боргу - 700,00 грн., - суми процентів за період з 14.09.2016 року по 29.09.2016 року в розмірі 864,00 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 768,40 грн., а всього 2332, 40 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с.41-43).
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити уточнений позов повністю (а.с.47-55). 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2016 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала позику в розмірі 2700,00 грн. та зобов`язалась повернути її до 29 вересня 2016 року.
Відповідно до п. 1.2. Договору позики від 14.09.2016 року позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики в розмірі 2% (два відсотка) за кожний день користування позикою.
Пунктом 2 Договору передбачено, що відповідач зобов`язана повернути суму позики, а також проценти за користування позикою не пізніше 29.09.2016 року. Цим же пунктом сторони обумовили, що ця дата є останнім днем користування позикою, а наступний день за цією датою, в разі неповернення позики та процентів за користування позикою, є першим днем прострочення виконання зобов`язання.
Згідно даних позивача, відповідач виконала зобов`язання частково, повернувши по 1000 грн. 03 та 04 жовтня 2016 року.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не здійснила повної оплати боргу та врахувавши правову позицію Верховного суду України у справі № 444/9510/12 від 28.03.2018 року, стягнув проценти за користування позикою під час дії договору, а саме за період з 14.09.2016 року по 29.09.2016 року в сумі 864,00 грн. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).
Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 28 травня 2019 року, а саме: за договором позики від 14.09.2016 року та складається з заборгованості за позикою - 2455грн, процентів за користування позикою за період з 05.10.2016 року по 28.05.2019 року - 47381,50 грн., пені за період з 05.10.2016 року по 28.05.2019 року - 118453,75 грн. 
Відповідно до пункту 2 Договору відповідач зобов`язалася повернути суму позики, а також проценти за користування позикою не пізніше 29.09.2016 року.
Отже суд першої інстанції встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які випливають із договору позики та відсутності належних доказів на підтвердження того, що відповідач в повному обсязі виконала свої зобов`язання за ним, дійшов правильного висновку про наявність підстав для частково задоволення позову.
       Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, суд правильно врахував, що у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти за договором позики від 14.09.2016 року після закінчення строку дії договору та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, оскільки строк дії договору позики закінчився 29.09.2016 року і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
       Посилання апелянта на те, що ухвалюючи рішення по справі судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправосудного рішення, яке порушує права позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
       Інші доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, є фактично тотожними доводам, викладеним у позові та були предметом дослідження у суді першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. 367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: