Дата документу 22.01.2020 Справа № 333/5861/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/5861/18 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
провадження № 22-ц/807/29/20           Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кухаря С.В.
при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Марганецької міської ради» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, який було уточнено 11 лютого 2019 року.
В обґрунтування позову вказав, що 19.12.2016 року його було прийнято на посаду заступника начальника з фінансово-економічних питань управління до КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР. 21.12.2017 року його було звільнено з посади. При виконанні своїх посадових обов`язків він весь час працював за комп`ютером, на якому, в тому числі, виконував наступну роботу: перевіряв економічні розрахунки; контролював витрати виробництва, використання-прибуття грошових коштів, фінансові кредити; ведення обліку договорів на підприємстві; здійснював перевірку документації бухгалтерського обліку щодо операцій надходження грошових коштів. Робота працівників, які працюють на комп`ютерах, пов`язана з підвищеним зоровим і нервово-емоційним напруженням, тому таку роботу віднесено до роботи з особливим характером праці, за яку має надаватись додаткова відпустка. 

Але при звільненні відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, не сплативши йому компенсацію за 4 дні невикористаної додаткової відпустки за особливі умови праці. 
Грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь, складає 1 853,71 грн. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законом строки, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно статті 117 КЗпП України з відповідача на його користь за період з 22.12.2017 року по 29.10.2018 року підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 196 409 грн. 20 коп. Своїми незаконними діями щодо не повного розрахунку із заробітної плати при звільненні відповідач наніс позивачу моральну шкоду, яку позивач оцінює у 100 000 грн.

З урахування уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь: компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 11 142 грн. 24 коп. за період з 22 грудня 2017 року по 03 січня 2018 року; грошову компенсацію при звільнені за невикористані 4 дні відпустки у розмірі 1 853 грн. 71 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 грудня 2017 року по 29 жовтня 2018 року у розмірі 198 704 грн. 67 коп.; моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.; витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 171 грн. 60 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2019 року в задоволені позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення компенсації за 4 дні додаткової відпустки, суд виходив із того, що така відпустка для відповідача не передбачена, оскільки посадова Інструкція заступника начальника з фінансово-економічних питань не містить положень про постійну роботу за комп`ютером, а за показами свідків встановлено, що робоче місце позивача не було обладнано комп`ютером. Суд визнав, що позивачу своєчасно виплачено розрахункові кошти при звільненні в повному обсягу, а тому у нього не виникло права на компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України, а також на відшкодування моральної шкоди. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судові засідання апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши інші докази, зібрані на стадії апеляційного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2019р. залучено у справу замість КП «Марганецьке ВУВКГ» Дніпропетровської обласної ради» його правонаступника КП «Марганецьке ВУВКГ» Марганецької міської ради» ( ас. 67).
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затвердженим Кабінетом Міністрів України; працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.
Позицією 58 розділу XXII «Загальні професії за всіма галузями господарства» Додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 року № 1290 «Список виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці» встановлено максимальну тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці для працівників, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах в 4 календарних дні.
Розділом ІІ Правил охорони праці під час експлуатації електронно-обчислювальних машин, затверджених Наказом Державного комітету з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 26.03.2010 року № 65 (чинних на момент виникнення спірних правовідносин), електронно-обчислювальна машина (ЕОМ) - електронно-обчислювальна машина з необов`язковими додатковими пристроями, системними елементами (пристрої для друку, сканери, модеми, блоки безперервного живлення та інші спеціальні периферійні пристрої); периферійні пристрої (ПП) - сукупність необов`язкових додаткових пристроїв, які використовуються в процесі діяльності оператора ЕОМ (клавіатура, маніпулятор "миша", дискова система, звукова система, модем, мікрофон, принтер, сканер тощо).
Виходячи з п.п. 9, 10 Порядку застосування Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах, в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 30.01.1998 року № 16, додаткова відпустка за особливий характер праці надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах із шкідливими і важкими умовами праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв,цехів, професій і посад. 
Судом встановлено, що 19.12.2016 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 280-К прийнято на посаду заступника начальника з фінансово-економічних питань управління до КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради.
Згідно з наказом КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР № 210-К від 15.11.2017р. заступнику начальника з фінансово-економічних питань ОСОБА_1 надано щорічну відпустку з 27.11.2017 по 20.12.2017р. за період роботи з 19.12.2016 по 19.12.2017р. загальною тривалістю двадцять чотири календарні дні.
Наказ КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР видано на підставі наданої заяви від 09.11.2017 року заступником начальника з фінансово-економічних питань ОСОБА_1 на ім`я начальника КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР ОСОБА_4 про надання йому щорічної відпустки за поточний рік роботи з 27.11.2017 по 20.12.2017р. загальною тривалістю двадцять чотири календарних дні.
21.12.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі наказу № 227-К.

Розрахункові при звільненні позивачу були перераховані 03.01.2018р.

З`ясовуючи питання про наявність у позивача права на додаткову відпустку суд проаналізував наступні докази:
- колективний договір на 2016-2017рр., прийнятий 25.12.2015 року на конференції трудового колективу КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР» по забезпеченню економічного та соціального розвитку трудового колективу і захист прав працівників, яким визначено професії та ряд посад, які отримають додаткову щорічну відпустку у чотири календарних дні за роботу за комп`ютером, серед яких посади позивача не зазначено;
- службові записки заступника головного бухгалтера КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР Квітницької О.Я. та начальника виробничо-технічного відділу Мішкова О.С., згідно з якими документи щодо діяльності підприємства та вся звітність надавались заступнику начальника з фінансово-економічних питань ОСОБА_1 виключно в друкованому вигляді та на паперових носіях;
- службову записку матеріально-відповідального працівника за комп`ютерне обладнання - прикладного програміста з комп`ютерних мереж КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР ОСОБА_5 , який вказував, що робоче місце заступника начальника з фінансово-економічних питань ОСОБА_1 не було обладнане комп`ютером;
- службову записку інженера з комп`ютерних мереж КП «Марганецьке ВУВКГ» ДОР ОСОБА_6 , згідно з якою робоче місце заступника начальника з фінансово-економічних питань ОСОБА_1 не було обладнане комп`ютером, у зв`язку з чим обслуговування комп`ютера не виконувалось;
- пояснення допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які
підтвердили зміст службових записок.
Також судом зазначалось що відповідно до посадової інструкції заступника начальника з фінансово-економічних питань на ОСОБА_1 були покладені такі посадові обов`язки:
- організація роботи в здійсненні фінансово-економічній діяльності підприємства;
- організація роботи щодо складанню виробничо-господарських планів, статистичної та податкової та іншої звітності підприємства;
- координація діяльності структурних підрозділів підприємства по складанню перспективних планів роботи, відповідно до підписаних договорів, фінансово-економічної діяльності, виявлення та використання резервів виробництва,
- організація проведення аналізу результатів господарської діяльності підприємства;
- розроблення заходів з підвищення ефективності фінансово-господарської діяльності підприємства;
- здійснює контроль за ефективним використанням и витратами всіх наявних ресурсів підприємства;
- систематизує та аналізує результати, розробляє заходи з раціонального використання ресурсів;
- спільно з профспілкою та трудовим колективом розробляє колективний договір підприємства.
Надавши вказаним доказам у сукупності правову оцінку, суд дійшов висновку, що у позивача не виникло права на додаткову відпустку, пов`язану з умовами праці, а відтак не порушено і всі решта похідних прав: на розрахунок при звільненні, який проведений своєчасно та в повному обсягу, на середній заробіток за час його затримки, на відшкодування моральної шкоди. 

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що на ухвалу суду про витребування документів на паперових носіях, які розроблялись та підписувались позивачем як заступником начальника з фінансово-економічних питань управління, відповідач таких документів не надав, вказуючи, що вони відсутні. Вважає, що таке становище саме і свідчить про те, що всі документи ним розроблялись на комп`ютері. 

Проте колегія вважає, що ненадання відповідачем документів, які виконувались позивачем на паперових носіях, не є свідченням роботи позивача за комп`ютером, оскільки з комп`ютерних програм можливо в будь-який час зробити паперові роздруківки будь-якого документу. 

Також апелянт вважає, що судом безпідставно було прийнято як доказ пояснення свідка ОСОБА_6 , оскільки останнього було прийнято на роботу тільки з 01.09.2017р. на посаду інженера комп`ютерних мереж підприємства, в той час як він з 27.07.2017р. по 26.11.2017р. перебував на лікарняному, а з 27.11.2017р. по 21.12.2017р. - у щорічній відпустці.

Колегія встановила, наказом від 01.09.2017р. № 167-к ОСОБА_6 був прийнятий на роботу до відповідача на посаду інженера комп`ютерних мереж на підприємство з 01 вересня 2017р., а тому не може свідчити про весь час роботи позивача, а тільки у періоді з дня прийняття на роботу.

Між тим, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 з 27.07.2017р. по 21.12.2017р. фактично не працював, перебуваючи на лікарняному та у щорічній відпустці.
Тому колегія погоджується з цими доводами скарги, що свідчення ОСОБА_6 щодо іншого періоду роботи ОСОБА_1 не можуть братись до уваги.

Між тим, такі ж самі пояснення надавались іншим свідком - ОСОБА_5 , який обіймав посаду прикладного програміста з комп`ютерних мереж та працював на підприємстві весь період роботи ОСОБА_1 і підтвердив, що робоче місце останнього не було обладнано комп`ютером.

Додатковим підтвердження того факту, що позивач не перебував весь час за комп`ютером, є службові записки заступника головного бухгалтера ОСОБА_7 . та начальника виробничо-технічного відділу Мішкова О.С., згідно з якими документація стосовно діяльності підприємства та вся звітність надавались позивачу виключено у друкованому вигляді та на паперових носіях. 

Та ці відомості не спростовані відповідачем, адже він взагалі не зазначив найменування жодного документу, який був складений ним комп`ютерним способом у періоді, коли він фактично працював з 19.12.2016р. по 27.07.2017р.

Що стосується посилань позивача у скарзі на не дослідження судом Інструкції заступника начальника з фінансово-економічних питань в судовому засіданні, а тому безпідставність посилання суду на неї, колегія в ході апеляційного розгляду справи задовольнила клопотання позивача про її витребування від відповідача.

Відповідачем було надано відтворену «Должностную иснтрукцию заместителя начальника (по финансово-экономическим вопросам)», оскільки посадова Інструкція, яку цитував суд, взявши її зміст з письмових заяв відповідача по суті справи, була втрачена, про що відповідачем надані відповідні документи ( Т. 2 а.с. 69-71, 75-81): 
- службову записку головного юрисконсульта КП «ВУВКГ» ММР» Карасір А.І. про необхідність здійснити перевірку наявності всіх посадових інструкцій на підприємстві;

- наказ № 116 від 09 травня 2019р. «Про проведення перевірки наявності посадових інструкцій працівників КП «ВУВКГ» ММР»;

- доповідна менеджера по персоналу В.О. Сеніної від 28.05.2019р. про втрату та зіпсування посадових інструкції провідного інженера виробничо-технічного відділу, заступника начальника, провідного фахівця з внутрішньої безпеки та режиму, заступника начальника з фінансової діяльності;

- наказом № 125 від 28 травня 2019р. введено в дію відтворені посадові інструкції, зокрема, і заступника начальника з фінансово-економічних питань.
          
Відтворена «Должностная иснтрукция заместителя начальника (по финансово-
экономическим вопросам) містить запис «Утверждаю» - підпис начальника ОСОБА_4 «01» декабря 2016г.», а також запис про затвердження відтвореного варіанту директором КП «ВУВКГ» ММР» Вадановим В.О. « 125 від 28.05.2019р. ( Т. 2 а.с. 77) 

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2. просили взнати цю відтворену посадову інструкцію недопустимим доказом та не брати до уваги, оскільки така інструкція не була предметом дослідження у суді першої інстанції, а також викликає сумнів, що вона існувала на час прийняття на роботу позивача, та саме в такій редакції. Позивач з цього приводу пояснив також, що з посадовою інструкцією під час прийняття на роботу його не ознайомлено.

Колегія погоджується з цими доводами позивача та його представника, оскільки суд цитував інструкцію українською мовою, в той час як відтворена складена російською.

Крім того, надана відтворена Інструкції затверджена 28.05.2019р. директором ОСОБА_10 , але згідно з долученим розпорядженням міського голови м. Марганця ОСОБА_11. № 275-р від 21.08.2019р. ОСОБА_10 призначено директором КП «ВУВКГ» ММР» лише з 21 серпня 2019р. (Т. 2 а.с. 79, 80).

Отже, вказаний документ викликає у колегії обгрунтований сумнів, що саме в такій редакції він існував під час прийняття на роботу позивача, а також з урахуванням вище наведених обставин та заперечень позивача проти його ознайомлення з будь-якою посадовою інструкцією, колегія визнає надану відповідачем «Должностную иснтрукцию заместителя начальника (по финансово-экономическим вопросам)» недостовірним та недопустимим доказом у справі, а тому не бере її до уваги.

З урахуванням тих обставин, що матеріали справи не містять копії посадової Інструкції позивача, яку цитував суд, та суд не зазначив про її дослідження в ході розгляду справи, сторони визнали, що така інструкція не була предметом дослідження, а її зміст судом викладено згідно із заявою відповідача, то суд не міг спиратись на неї як на доказ у справі у відповідності до вимог статті 13 ЦПК України, оскільки такий доказ не був поданий стороною відповідача та безпосередньо досліджений судом. 

Зважаючи на вказані обставини, колегія вважає, що посилання суду на Інструкцію заступника начальника з фінансово-економічних питань управління як на доказ слід виключити з мотивувальної частини рішення.

Між тим, вказана Інструкція не була основним доказом у справі, на підставі якого суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача. 

Так, для виникнення права на додаткову відпустку позивачу слід було відпрацьовувати принаймні половину робочого часу за комп`ютером, що мало б бути задокументовано, зокрема, зазначенням про це у табелі обліку робочого часу. Але таких відомостей матеріали справи не містять, а у табелях відпрацьованого часу не зафіксовані такі дані про роботу позивача. 

Відтак, навіть попри не взяття до уваги пояснень та службової записки свідка ОСОБА_6 , посадової Інструкції позивача, іншими матеріалами справи не підтверджується факт роботи позивача протягом половини робочого часу за комп`ютером, а тому його ствердження про це без документованого підтвердження, є неспроможними.

Тому виключення з доказової бази, як того вимагав позивач у скарзі, пояснень та службової записки ОСОБА_6 та посадової Інструкції, не призвело до доведеності вимог позивача щодо наявності у нього права на 4 дні додаткової відпустки, пов`язаної з особливими умовами праці. Тому колегія вважає, що рішення суду в цій частині, а також і в частині похідних вимог про стягнення середнього заробітку за вимогами статті 117 КЗпП України у зв`язку із непроведенням розрахунку по компенсації додаткової відпустки слід залишити без змін. 

Позивач просив в позові, крім цих вимог, стягнути на його користь середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним перерахуванням коштів під час звільнення, посилаючись на те, що його було звільнено 21.12.2017р., а розрахункові кошти зараховані на його платіжну картку лише 03.01.2018р., а не в день звільнення. Компенсацію за цими вимогами відповідно до статті 117 КЗпП України розрахував у сумі 11 142 грн. 24 коп.

Суд відмовив в задоволенні цих вимог у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Але колегія не погоджується з цими висновками суду з огляну на таке.
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до статей 116, 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (якщо працівник в день звільнення не працював) працівникові повинні виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач вказував, що позивач не з`явився в день звільнення на роботу, а також не звертався з приводу здійснення розрахунку, а тому вини підприємства не мається, що виключає можливість застосування статті 117 КЗпП України. 

Проте колегія не погоджується з цими висновками суду, оскільки, як свідчать матеріали справи, заробітна плата перераховувалась позивачу на зарплатну банківську картку, а тому неявка позивач на роботу в день звільнення не є перешкодою для здійснення розрахунку з ним у день звільнення шляхом перерахунку належних коштів на банківську картку позивача. 

Згідно з банківською випискою по рахунку розрахункові кошти зайшли на карту позивача 03.01.2018р., тому період з 21.12.2017р. по 02.01.2018р. є періодом затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Але колегія наголошує на тому, що для звернення до суду з такими вимогами працівник має дотримуватись строків, передбачених кодексом законів про працю. 
Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Верховний Суд України в постанові від 6 квітня 2016 року № 6-409цс16 роз`яснив, що у трудовому спорі строк звернення до суду відповідно до ст. 233КЗпП України складає три місяці, в тому числі і для спорів щодо виплат працівнику, передбачених законодавством у день звільнення.
При цьому, тримісячний строк починається з наступного дня після проведення заз-начених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку і застосування відповіда-
льності, передбаченою ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем тримісячного строку для звернення до суду, колегія встановила, що розрахунок проведено з позивачем 03.01.2018р., а з вказаними вимогами про стягнення компенсації за ст. 117 КЗпП по виплаченій сумі за період з 22.12.2017р. по 02.01.2018р. позивач звернувся лише в уточненій позовній заяві від 11.02.2019р., тобто більш як через рік з дня проведення остаточного розрахунку при звільненні, але питання щодо пропуску цього строку з поважних причин не підіймав та поважних причин суду не навів.

При апеляційному розгляді таких поважних причин також не встановлено. 

Тому в задоволенні позову про стягнення компенсації за положеннями статті 117 КЗпП України за період з 21.12.2017р. по 03.01.2018р. слід відмови з інших правових підстав, ніж відмовив суд, а саме з підстав пропуску строку для звернення до суду з відповідними вимогами.

Оскільки жодна з вимог позивача не задоволена, то підстав для відшкодування йому моральної шкоди підприємством в будь-якому розмірі суд не вбачав, з цим погоджується і колегія суддів. Ці вимоги позивач належним чином не обґрунтував, а тому суд правомірно відмовив у їх задоволенні. Нових доказів на обґрунтування цих вимог в ході апеляційного розгляду справи не здобуто. 
Беручи до уваги все вищенаведене, колегія у відповідності до положень пп. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України змінює рішення суду шляхом виключення з доказової бази посилання суду на посадову Інструкцію відповідача, а також шляхом зміни підстав відмови в позовних вимогах про стягнення компенсації за статтею 117 КЗпП України за період з 21.12.2017р. по 03.01.2018р. 

Оскільки при зміні судового рішення жодна з вимог позивача не задоволена, то підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до положень статті 141 ЦПК України не мається. 

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2017р. по 03.01.2018р. Відмовити в цій частині позову з підстав пропуску позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України строку. 
З мотивувальної частини рішення виключити посилання суду як на доказ на Інструкцію заступника начальника з фінансово-економічних питань управління щодо відсутності у ній обов`язків безпосередньо пов`язаних з роботою на комп`ютері. 

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 січня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кухар С.В.