ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/964/19
Головуючий у першій інстанції – Лиманська  М. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/207/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  в  складі:
         головуючого судді  - Губар В.С.,
         суддів  -  Вінгаль В.М., Кузюри Л.В., 
         із секретарем судового засідання – Шапко В.М.

Позивач – ОСОБА_1 
Відповідач – ОСОБА_2 
Треті особи - Городнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Городнянська міська рада Чернігівської області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Городнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Городнянська міська рада Чернігівської області, про визнання права власності на нерухоме майно та зняття з нього арешту,

місце ухвалення судового рішення – м. Городня Чернігівської області
дата складання повного тексту судового рішення – 13 листопада 2018 року

                                      У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року представник ОСОБА_1 – адвокат Павелко Р.С. звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_1   право власності на 1/2 частину у : А-1 нежитловій будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м, по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитловій будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_1 ; В-1 – нежитловій будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_1 ; Б-1, б-1 - нежитловій будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_1 ; виключити зазначене нерухоме майно з постанови про опис та арешт майна ВП №  55836106, винесеної державним виконавцем Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, звільнивши з-під арешту.
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Павелко Р.С. посилався на те, що з 02 серпня 2002 року позивачка ОСОБА_1 перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей. 
Зазначає, що у період перебування сторін у шлюбі, а саме 22.03.2011 року, за рахунок спільних коштів подружжям на ім`я ОСОБА_2 придбано спірне нерухоме майно на території с.Хрипівка Городнянського району Чернігівської області, а саме: А-1 - нежитлову будівлю сховища, загальною площею 1759,7 кв.м., по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлову будівлю зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; В-1 – нежитлову будівлю свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлову будівлю зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_2 . 
20 травня 2019 року  ОСОБА_1 стало відомо про те, що 14 березня 2018 року державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП № 55836106 проведено опис та арешт спірного нерухомого майна. 
Вважає, що оскільки спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, накладення арешту на усе спірне майно порушує право власності ОСОБА_1 та позбавляє її можливості користуватись та розпоряджатись цим майном, у зв`язку з чим, посилаючись на положення ст. 60,70 СК України, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», звернулась до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку у спірному нерухомому майні та звільнення спірного майна з-під арешту. 
Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року заборонено будь-яким особам до вирішення по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з нього вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження ( реалізацію, продаж ) нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме : А-1 - нежитлова будівля сховища, загальною площею 1759,7 кв.м., реєстраційний номер майна 33204854, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлова будівля зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., реєстраційний номер майна 33196182, що знаходиться по АДРЕСА_2 ; В-1 - нежитлова будівля свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., реєстраційний номер майна 33203557, що знаходиться по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлова будівля зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., реєстраційний номер майна 33196182, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у нерухомому майні:
А-1 - нежитловій будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м., реєстраційний номер майна 33204854, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ;
В-1 - нежитловій будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., реєстраційний номер майна 33196182, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 ;
В-1 – нежитловій будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., реєстраційний номер майна 33203557, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 ;
Б-1, б-1 - нежитловій будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., реєстраційний номер майна 33196182, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою від 05 червня 2019 року судді Городнянського районного суду Чернігівської області Березовського О.Д., про заборону будь-яким особам до вирішення по суті позову вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження ( реалізацію, продаж ) спірного нерухомого майна, до набрання рішенням законної сили – залишено без змін.
Судові витрати  по сплаті судового збору у розмірі  2689,40 грн. покладені на позивачку за її згодою, висловленою у позовній заяві.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Павелко Р.С просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зняття арешту зі спірного нерухомого майна та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в оспорюваній частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не взято до уваги, що майно, на яке накладено арешт, не може бути предметом розподілу доки існує накладений арешт, а в силу приписів ч.ч. 1-2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, щ майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом  про визнання права власності на це майно і про зняття з  нього арешту.
Апелянт, посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст. 366 ЦК України, вважає, що накладений арешт на спірне нерухоме майно порушує право ОСОБА_1 на користування та розпорядження своїм майном, а також на його поділ, внаслідок чого вона позбавлена можливості належним чином розпоряджатись належною їй часткою у праві спільної сумісної власності.
Апелянт наголошує, що судом порушено норми процесуального права, а саме ч 4 ст. 206, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги в повному обсязі, що підтверджується наявною в матеріалах справи особистою заявою та не вирішено питання про повернення судового збору.

У встановлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників розгляду не надходили.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали зведеного виконавчого провадження № 55836106 і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2  частку спірного нерухомого майна сторонами не оскаржується, а тому не може бути предметом перегляду апеляційним судом.
Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів скарги ОСОБА_1 , апеляційним судом встановлено таке.
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб  (а.с.15).
З матеріалів справи убачається що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 придбано та зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення зерносховища Б-1,б-1, зерноскладу В-1 по АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення сховища А-1 по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлюі В-1 свинарника по АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна  (а.с.18-23).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно набуто відповідачем в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 на підставі положень ст.ст. 60, 63, 70 СК України і є спільною сумісною власністю подружжя.
Зазначенні обставини визнаються учасниками справи та не заперечуються. 
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно за даними витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Городнянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області знаходиться виконавче провадження №55836106 у якому боржником є ОСОБА_2   (а.с.24).
З матеріалів виконавчого провадження № 55836106, наданого на запит апеляційного суду, убачається, що 05 лютого 2018 року Городнянським районним судом Чернігівської області виданий виконавчий лист  № 732/608/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь місцевого бюджету Хрипівської сільської ради 96028 грн. 11 коп. на відшкодування шкоди, завданої незаконною порубкою дерев (арк.. 2 матеріалів виконавчого провадження). 
В ході виконавчого провадження постановами державного виконавця Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 07.03.2018 року та від 14.03.2018 року у виконавчому провадженні №55836106 на спірне нерухоме майно накладено арешт (арк. 17, 20, 22 матеріалів виконавчого провадження).
Звертаючись до суду з вимогою зняття арешту зі спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 посилаючись на ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження, наголошувала, що накладення арешту на спірне майно, яке є  спільною сумісною власністю,  порушує її право власності  та позбавляє можливості користування та розпорядження  належним їй майном.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зняття арешту зі спірного нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не заявлено вимогу про поділ спільного майна та  виділ частки позивача у натурі, тому підстави для застосування ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та зняття арешту зі всього спірного майна відсутні.
Проте,  з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд,  враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1   звернулась до суду з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя,  виключити спірне нерухоме майно з постанови про опис та арешт майна, складеного в межах виконавчого провадження № 55836106 та звільнити його з-під арешту.
Звертаючись до суду з позовом за захистом свого порушеного права власності, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірне нерухоме майно, 1/2 частина якого належить їй на праві спільної сумісної власності, реалізуюється в порядку виконавчого провадження, боржником у якому вона не являється, що порушує її право власності на це нерухоме майно, за захистом якого вона і звернулася до суду.
Завданням суду є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення справи; норми права застосовує виключно суд.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з ч.3 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції встановлено, що  кожна фізична особа  має право мирно володіти  своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених зконом.
Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу,  належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користання,  є об`єктом права спільної  сумісної власності подружжя. 
Приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.06.1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» зазначено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на право володіння ним.
ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом права власності на належну їй  1/2 частину нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та яке  в цілому реалізується в порядку виконавчого провадження, хоча боржником  за виконавчим листом вона не являється,  а тому  реалізація  майна порушує її право власності на належну їй частину нерухомості.
Оскільки право власності  ОСОБА_1 порушується на належну їй частину  нерухомого майна спільної сумісної власності,  позивач  має право  на підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України звернутись до суду за захистом порушеного права щодо конкретної частини  нерухомості і її порушене право  власності підлягає судовому захисту.
Враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу та право на його захист, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в оспорюваній частині.
Зазначені обставини, які є суттєвими при вирішенні цієї справи,  залишились поза  увагою суду першої інстанції і їм не було надано належної оцінки, що призвело до помилкового вирішення справи.
Отже, згідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦК України   рішення суду першої інстанції  підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про виключення нерухомого майна: А-1 нежитлової будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м, по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлової будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; В-1 – нежитлової будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлової будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_2 , з постанови про опис та арешт майна у виконавчому провадженні №  55836106 із  звільненням цього майна з-під арешту.
Позовні вимоги ОСОБА_1   в цій частині  підлягають частковому задоволенню з виключенням 1/2 частини нерухомого майна, а саме:  А-1 нежитлової будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м, по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлової будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; В-1 – нежитлової будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлової будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_2 , з постанов про арешт майна боржника від 07 березня 2018 року та від 14 березня 2018 року, складених в межах зведеного виконавчого провадження Хорольського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області № 55836106 та із зняттям арешту з  1/2 частини вказаних об`єктів  нерухомості.  
В іншій частині рішення суду  не оскаржується і підлягає  залишенню без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За бажанням  ОСОБА_1 , при розгляді справи у суді першої інстанції  судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2689,40 грн.  судом покладені на неї за її згодою.  Ухвалою  Городнянського районного суду Чернігівської області від 04 вересня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у прийнятті визнання позову  згідно до ст. 206 ЦПК України (а.с.125-126). Відтак, згідно до ст. 141 ЦК України підстави для  повернення ОСОБА_1   з Державного бюджету  50 відсотків сплаченого при  поданні позову судового збору – відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2019 скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про виключення нерухомого майна: А-1 нежитлової будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м, по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлової будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; В-1 – нежитлової будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлової будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_2 , з постанови про опис та арешт майна у виконавчому провадженні №  55836106, винесеної державним виконавцем Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, звільнивши з-під арешту.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.
Виключити 1/2 частину нерухомого майна, а саме:  А-1 нежитлової будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м, по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлової будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; В-1 – нежитлової будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлової будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_2 , з постанов про арешт майна боржника від 07 березня 2018 року та від 14 березня 2018 року, складених в межах зведеного виконавчого провадження Хорольського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області № 55836106.
Зняти арешт з 1/2 частини нерухомого майна, а саме:  А-1 нежитлової будівлі сховища, загальною площею 1759,7 кв.м, по АДРЕСА_1 ; В-1 - нежитлової будівлі зерноскладу, загальною площею 557,2 кв.м., по АДРЕСА_2 ; В-1 – нежитлової будівлі свинарника, загальною площею 703,1 кв.м., по АДРЕСА_3 ; Б-1, б-1 - нежитлової будівлі зерносховища, загальною площею 630,1 кв.м., по АДРЕСА_2 
накладених постановою державного виконавця Хорольського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 07 березня 2018 року, від 14 березня 2018 року.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                              Судді: