ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 січня 2020 року 	 	справа № 280/3079/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П. (доповідач),
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 280/3079/19 (суддя Татаринов Д.В., повний текст рішення складено 29.08.2019р.) за адміністративним позовом ОСОБА_2 до  Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року було задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 (далі позивач), визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2940-49 від 06.02.2019, винесену Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.
          З рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. У скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні  позовних вимог.
          На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що в інтегрованій картці платника ОСОБА_2 у 2018 та 2019 році проведені нарахування єдиного внеску. Сума боргу, зазначена у вимозі, дорівнює 18 276,72грн та складається з нарахування за 2017 рік  у сумі 8448,00грн. та нарахування за 4 квартали 2018року у сумі 9828,72грн.. Обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу можливо не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційно системи фіскального органу, що мало місце у спірному випадку. Крім того, твердження позивача, що ним не отримується дохід від підприємницької діяльності та взагалі не здійснюється підприємницька діяльність, не є підставою для несплати єдиного внеску.    
Позивачем відзив на апеляційну скаргу відповідача не подавався.
Представники відповідача та позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. 
Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 Вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що 19 лютого 2019 року позивачем отримано від ГУ ДФС у Запорізькій області вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2940-49 від 06 лютого 2019 року (а.с.8), з якої вбачається, що станом на 31 січня 2019 року позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 18 276 грн. 72 коп.
Позивач, вважаючи вимогу протиправною та незаконною, звернувся до суду з позовом про її скасування.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що контролюючий орган прийняв оскаржене рішення за відсутності законних підстав для цього, оскільки перевірка у відношенні позивача не проводилася, звітність, бухгалтерські та інші документи, що підтверджують суми виплат (доходу), на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок не вивчалися та не перевірялися. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявних підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464) .
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини 2 статті 6 Закону №2464).
Приписами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та  5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, зазначені платники податків мають обов`язок сплачувати внесок у розмірі, який встановлено законом, незалежно від отримання доходу (прибутку).
До переліку цих платників податків не відносяться фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування.
Приписами пункту 3 частини 1 статті 7 Закону встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Позивач стверджує, що він не є фізичною особо-підприємцем і під визначення платника єдиного внеску не підпадає.
Відповідач стверджує, що за даними інформаційної системи органу доходів і зборів позивач з 20.06.1996р. по теперішній час перебуває на обліку у ГУ ДФС у Запорізькій області, Олександрівського управління у м. Запоріжжя, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування і на час формування оскарженої вимоги не перебував у стані припинення підприємницької діяльності. Проте, доказів на підтвердження даної інформації, відповідач ні суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав.   
Відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.9,31), ОСОБА_2 не зареєстрований як фізична особа - підприємець.
Законом № 2464-VІ визначено, що початком нарахування єдиного внеску, для фізичних осіб-підприємців є дата державної реєстрації фізичної особи як підприємця, а закінчення нарахування єдиного внеску для цієї категорії осіб є дата внесення до ЄДР запису про припинення підприємницької діяльності.
Оскільки обов`язковою підставою для нарахування єдиного внеску в контексті спірних правовідносин відповідно до Закону № 2464-VI є факт реєстрації особи суб`єктом підприємницької діяльності (фізичною особою-підприємцем), відсутність в ЄДР відомостей про реєстрацію позивача протягом 2003-2019 років (у тому числі і період, за який нараховано відповідачем єдиний внесок) фізичною особою-підприємцем дає підстави для висновку про те, що позивач в спірному періоді не був платником єдиного внеску в розумінні Закону                      № 2464-VI.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оскарженої вимоги, а тому позовні вимоги обґрунтовано задоволенні судом.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
          Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року                      у справі № 280/3079/19 - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена  до Верховного суду в порядку та строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак