ПОСТАНОВА
Іменем України

20 лютого 2020 року 
м. Київ
справа № 813/2729/16
адміністративне провадження № К/9901/21205/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №   813/2729/16
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою Національного банку України на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: З. М. Матковська, В. С. Затолочний, В. М. Каралюс) від 26 січня 2017 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Національного банку України, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 1029-к від 24 лютого 2016 року про звільнення з посади головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України; 
- поновити на посаді головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України з 25 лютого 2016 року;
- стягнути з відповідача компенсації завданої моральної шкоди в сумі 37123,00 грн.; 
- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату надбавок до посадового окладу за період з 01 жовтня 2015 року по 25 лютого 2016 року, а саме надбавку за ранг в сумі 550 грн., надбавку за вислугу в сумі 15314,62 грн., недоплачені кошти в якості посадового окладу в сумі 11654,23 грн.; 
- стягнути з Національного банку України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 120328,75 грн.; 
- стягнути з відповідача компенсації витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн. та судового збору. 
2. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що спірний наказ суперечить вимогам закону та істотно порушує його права, передбачені Конституцією та законами України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню. Позивач вважає, що у відповідності до статті 49-2 Кодексу законів про працю України відповідачем порушено процедуру вивільнення працівника, зокрема, при вивільненні від займаної посади йому не було запропоновано жодної вакантної посади станом на момент вивільнення. Також вказує на те, що відповідачем не враховано переваг позивача перед іншими працівниками та не отримано згоду профспілкового комітету на його звільнення. Зазначає, що відповідачем протиправно не виплачувалось доплати та надбавки, встановлені Законом України «Про державну службу». Крім того стверджує, що протиправним звільненням йому завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в сумі 37123,00 грн.
3. Постановою Львівського окружного адміністративного суду (колегія у складі суддів: Клименко   О.   М., Брильовський Р. М., Кедик М. В.) від 11 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 1029-к від 24 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України з 25 лютого 2016 року. 
Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 лютого 2016 року по 11 листопада 2016 року в розмірі 68173,94 грн. без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків. 
В частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7997, 90 грн. постанова суду виконується негайно. 
В решті позовних вимог відмовлено. 
Присуджено за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
4. Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову є незаконною та необґрунтованою та просить її скасувати та задовольнити в цій частині позовні вимоги в повному обсязі.
5. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу та прийнято нову постанову, якою задоволено в цій частині позовні вимоги частково.
Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. завданої моральної шкоди.
Присуджено за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
6. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 23 лютого 2017 року відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить змінити постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року, залишивши в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2016 року.
7. Після усунення недоліків касаційної скарги, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та встановлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання заперечення на касаційну скаргу.
8. 25 квітня 2017 року на адресу Вищого адміністративного суду України надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
9. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.
10. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
11. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
12. 13 лютого 2018 року касаційну скаргу Національного банку України на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року у справі № 813/2729/16 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Шарапа В. М. - головуючий суддя, Бевзенко В. М., Данилевич Н. А.).
13. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 526/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
14. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
15. Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
16. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач працює у Львівському обласному управлінні Національного банку України з 01 квітня 1993 року. З 08 квітня 2015 року позивача переведено на посаду головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України, що підтверджується записом в трудовій книжці.
17. 02 грудня 2015 року позивач ознайомлений із попередженням про вивільнення, у зв`язку із реорганізацією на оптимізацією чисельності працівників Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України. Зі змісту вказаного попередження слідує, що у попередженні відсутні відомості про пропозиції позивачу зайняти вакантні посади в структурі Національного банку України
18. 24 лютого 2016 року наказом начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 1029-к від 24 лютого 2016 року позивача звільнено з посади головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
19. Вважаючи вищевказаний наказ незаконним та таким, що був прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся з цим позовом до суду.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
20. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу надбавок до посадового окладу за період з 01 жовтня 2015 року по 25 лютого 2016 року суд першої інстанції виходив з того, що кошти позивачу виплачені у повному обсязі у відповідності до вимог Постанови Правління Національного банку України №   456 від 10 липня 2015 року «Про затвердження Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України»; щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди, то позивачем не було надано доказів завдання такої, а відмова суду у відшкодуванні витрат на правову допомогу ґрунтується на тому, що неможливо встановити об`єм, кількість та види послуг, які були надані адвокатом.
21. Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу та ухвалюючи нове рішення, яким задоволено в цій частині позовні вимоги частково, виходив з того, що протиправне звільнення позивача призвело до приниження його ділової репутації, необхідності вжиття додаткових зусиль при пошуку нової роботи, а також душевних страждань та переживань. Проте, апеляційний суд ставить під сумнів обґрунтованість визначення розміру моральної шкоди, не зрозумілим є те, яким чином позивач cпівставляє встановлений середньомісячний заробіток зі своїми душевними стражданнями та переживаннями. Відтак, з урахуванням встановленої протиправності дій відповідача, принципів розумності і справедливості, а також тривалості розгляду даної справи, суд апеляційної інстанції визначав розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у 5000 грн.
22. Щодо задоволеної вимоги позивача про присудження витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., суд апеляційної інстанції виходив з підтвердженості здійснених витрат позивачем на правову допомогу договором про надання правової допомоги від 26 серпня 2016 року та квитанцією юридичної консультації Шевченківського районну м. Львова № 336 від 29 липня 2016 року на суму 2000 грн. за підготовку позовної заяви та введення справи.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
23. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.
24. Зокрема, наголошує на тому, що вимоги позивача щодо заподіяння йому відповідачем моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки нічим не підтверджуються. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, скаржником зазначено, що ця вимога не є обґрунтованою і не може бути задоволена, оскільки на підтвердження здійснених витрат на правову допомогу позивачем надано як докази лише договір про надання правової допомоги від 26 серпня 2016 року та квитанцію юридичної консультації Шевченківського району м. Львова № 336 від 29 липня 2016 року на суму 2000 грн., проте, жоден з вказаних документів не містить положень/розрахунків, які дають змогу встановити з чого складається вказана у квитанції загальна сума у 2000 грн.
25. Окремо зазначено, що про необхідність надання документів, які підтверджують надання документів, які підтверджують понесені витрати на правову допомогу, їх обґрунтування (розрахунок, в т.ч. з врахуванням норм Закону про граничний розмір компенсації витрат) неодноразово зазначалося в рішеннях судів вищих інстанцій, зокрема в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2012 року у справі № К/9991/36987/11 та від 17 листопада 2011 року у справі № К/9991/1544/11
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
26. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
27. Щодо стягнення з відповідача компенсації завданої моральної шкоди.
28. Відповідно до частин першої-другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
29. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
30. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
31. Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №   4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
32. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
33. Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
34. Колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
35. Частиною першою 1 статті 71 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
36. Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
37. Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №   818/1429/17.
38. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не було надано жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, зокрема, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.
39. Отже, позивачем не доведено, що протиправне звільнення позивача призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
40. Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди.
41. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн. суд зазначає наступне.
42. Стаття 59 Конституції України (у редакції, чинній на час звернення із позовом до суду) гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
43. Частиною другою статті 16 КАС України (у редакції, чинній на час звернення із позовом до суду) встановлено, що для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.
44. Відповідно до частини першої статті 90 КАС України (у редакції, чинній на час звернення із позовом до суду) витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. 
45. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 в справі № 1-23/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (пункт 3.2).
46. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
47. Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
48. Приписами частини третьої статті 90 КАС України (у редакції, чинній на час звернення із позовом до суду) обумовлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
49. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI (у редакції, чинній на час розгляду справи судами; далі - Закон № 4191-VI) визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
50. Вказаний Закон визначає не види правової допомоги, а виключно граничний розмір їх компенсації.
51. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування відповідних витрат.
52. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 26 серпня 2016 року, укладений позивачем та адвокатом юридичної консультації Шевченківського району м. Львова Львівської обласної колегії адвокатів Казуровою  Л.  В. Відповідно до пункту 4 вказаного договору оплата праці адвоката здійснюється за домовленістю між сторонами і визначається додатковою угодою до даного договору. Відповідно до квитанції № 336 від 29 липня 2016 року адвокат Казурова Л. В. отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 2000,00 грн. за підготовку позовної заяви та ведення справи.
53. Суд зазначає, що задовольняючи вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн суд апеляційної не звернув уваги на те, що позивачем не надано додаткової угоди про визначення розміру оплати праці адвоката відповідно до пункту 4 договору про надання правової допомоги від 26 серпня 2016 року. Крім того, оплата послуг адвоката відповідно до квитанції № 336 від 29 липня 2016 року передує укладенню договору про надання правової допомоги від 26 серпня 2016 року. 
54. Із урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що з наявних у матеріалах справи доказів, на які посилається позивач, неможливо встановити об`єми, кількість та види конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем. При цьому, у рішенні суду першої інстанції встановлено, що на пропозицію суду позивачем не надано будь-яких інших документів (додаткової угоди, актів виконаних робіт тощо) на підтвердження надання та оплати правової допомоги. Відтак, підстави для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу у суду відсутні.
55. Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції надано вірну оцінку спірним правовідносинам, щодо відсутності підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині.
56. Отже, Львівський апеляційний адміністративний суд скасовуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, дійшов хибного висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
57. Статтею 352 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
58. Беручи до уваги вищенаведене, Суд вважає за необхідне скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу і залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу - скасувати, і залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2016 року в цій частині.
В іншій частині постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                 М. М. Яковенко

Судді                                                                                                    І. В. Дашутін

                                                                                                    О. О. Шишов