ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2020 року                                 
м. Харків
справа № 641/5656/18
провадження № 22-ц/818/166/20, 
№ 22 - ц/818/190/20,                                                         
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Котелевець А.В., Піддубного Р.М., 
за участю секретаря судового засідання – Сватенко Н.В..,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», ОСОБА_2 ,
третя особа – приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щепков Денис Михайлович
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року та ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2019 року, ухвалені у складі судді Курганникової О.А.,
УСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (далі ТОВ «ФК «Алькор Інвест») та ОСОБА_2 , посвідчений 10.07.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Денисом Михайловичем за реєстраційним №474.
Позов мотивований тим, що 24 квітня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») був укладений кредитний договір № 014/1647/82/99356 про надання кредиту на суму 55 794 долари США зі сплатою 14% річних строком до 24.04.2018 (надалі Договір Кредиту). У якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 24 квітня 2008 року між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки № 014/1647/82/99356/1, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В., за реєстраційним № 2505 (надалі Договір Іпотеки). У 2018 році в процесі розгляду цивільної справи №2 - 336/11 в Комінтернівському районному суді м. Харкова за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором Кредиту, ТОВ «ФК «Алькор Інвест» подало заяву про заміну сторони судового провадження, копію договору про відступлення права вимоги від 26.04.2018, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк», згідно з яким правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Договором Кредиту та Договором Іпотеки стало ПАТ «Оксі Банк». Також до суду було подано копію Договору про відступлення права вимоги від 26.04.2018, укладеного між ПАТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» (надалі ТОВ), згідно з яким правонаступником ПАТ «Оксі Банк» Договором Кредиту та Договором Іпотеки стало ТОВ. 10 липня 2018 року між ТОВ та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ТОВ передало у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира). ТОВ порушило чинне законодавство України та незаконно позбавило позивача Квартири, оскільки порушило вимоги Закону України «Про іпотеку» щодо дотримання процедури дострокового повернення кредиту та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Жодних правових підстав для продажу предмету іпотеки у ТОВ не було, Квартира перебуває у володінні ОСОБА_2 безпідставно та незаконно.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено в повному обсязі.
Судове рішення мотивоване тим, що посилання позивача на неповідомлення його про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки та невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не є підставами для визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до положень ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Аналіз норм Закону України «Про іпотеку», чинного на час укладення Договору Іпотеки, дозволив суду дійти висновку, що у даних нормах відсутнє зобов`язання Іпотекодержателя застосовувати позасудове врегулювання, передбачене статтями 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», тільки у випадку укладання окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова 13 серпня 2018 року щодо накладення заборони будь-яким особам вчиняти дії направлені на відчуження Квартири.
Клопотання мотивоване тим, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі, рішення набрало законної сили 30.08.2019.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2019 року скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова 13 серпня 2018 року, знято заборону будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження Квартири. 
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також просить скасувати ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову. 
Апеляційні скарги мотивовані тим, що зазначене в пункті 5.5. Договору Іпотеки положення не є самостійною підставою для виникнення права в іпотекодержателя на продаж Квартири будь-якій особі. Закон України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення Договору Іпотеки, передбачав можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку лише шляхом укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, ТОВ мало право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання тільки за умови укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. З вимогою про намір укласти з позивачем такий договір ТОВ не зверталося. Отже, підставою недійсності договору купівлі-продажу Квартири є порушення ТОВ вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» у взаємному зв`язку із вимогами, встановленими статтями 36, 37 зазначеного Закону. Ухвала суду від 09.09.2019 постановлена з порушенням норм процесуального права та грубо порушує права позивача. Наявність оскаржуваної ухвали суду є підставою для відповідача ОСОБА_2 , який має на даний час право власності на Квартиру, здійснити дії по відчуженню квартири сторонній особі. Рішення суду від 30.07.2019 не набрало законної сили і тому в суду не було підстав для скасування заходів забезпечення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Посилається на те, що Закон України «Про іпотеку» у редакції, що діяла станом на 24.01.2006, передбачає здійснення позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя. У договорі про внесення змін № 014/1647/82/99356/1/1 від 24.04.2008 до Договору іпотеки № 014/1647/82/99356 від 24.04.2008 також є положення, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на зазначених в договорі умовах. Крім того, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься у п. 5.4. Договору Іпотеки, що відповідно дозволяє застосувати іпотекодавцем статтю 38 закону України «Про іпотеку». Доводи апелянта про можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремо укладеного договору суперечить змісту Договору Іпотеки та вимогам Закону України «Про іпотеку» в редакціях на час укладення Договору Іпотеки та на час звернення стягнення. ТОВ направляло на адресу ОСОБА_1 лист – вимогу від 08.05.2018 про наявну заборгованість та необхідність її погашення. Зазначений лист отриманий особою, яка зареєстрована за адресою місця проживання боржника. Перед укладенням договору купівлі – продажу ТОВ було проведено незалежну оцінку предмету іпотеки, що підтверджується матеріалами справи. 
Дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, які з`явилися в судові засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 24.04.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений Кредитний договір № 014/1647/82/99356 про надання кредиту на суму 55 794 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 24.04.2018 (надалі Договір Кредиту (т. 1 а.с.119 - 131).
У якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 24.04.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір іпотеки № 014/1647/82/99356/1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., за реєстраційним №2505 (надалі Договір Іпотеки, т.1 а.с. 35 – 37).
26.04.2018 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк» були укладені договори про відступлення права вимоги за Договором кредиту та Договором іпотеки, за умовами якого право вимоги за цими договорами перейшло до ПАТ «Оксі Банк». Зазначене вбачається зі змісту нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги за Договором Іпотеки (т.1 а.с. 106 – 107).
В той же день ПАТ «Оксі Банк» відступило право вимоги за вищезазначеними договорами до ТОВ, що підтверджується даними договору про відступлення права вимоги від 26.04.2018 за Договором кредиту (т.1.а.с.113 – 114), нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги за Договором Іпотеки (т. 1 а.с. 109 – 110), акту прийому – передачі документів (т. 1 а.с. 111, 117). 
Згідно з розрахунком заборгованості (додаток № 1 до договору про відступлення права вимоги від 26.04.2018 за Договором кредиту) станом на 26.04.2018 заборгованість ОСОБА_1 перед первісним кредитором становила 135378,89 доларів США та 19329679,70 грн пені (т.1 а.с. 115). 
08.05.2018 ТОВ направило на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу від 07.05.2018 про необхідність погасити вищезазначену заборгованість у 30-ти денний термін з дня отримання листа – вимоги шляхом перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ. Боржника також попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не виконання вимоги про повернення коштів за Договором Кредиту. Зазначене підтверджується даними листа – вимоги від 07.05.2018 та описом вкладення у цінний лист на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с. 133 – 134).
Згідно з даними копії рекомендованого повідомленя про вручення визезазначений лист – вимогу отримала 16.05.2018 ОСОБА_5 (т.1 а.с. 132). Остання зареєстрована за адресою, зазначеною ОСОБА_1 як місце його проживання, що підтверджується даними довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні ( т.1 а.с. 201).
10.07.2018 між ТОВ та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ТОВ передало у власність ОСОБА_2 Квартиру (надалі Договір Купівлі – Продажу, т.1 а.с. 99 – 100). За змістом зазначеного договору ринкова вартість предмету іпотеки визначена на підставі Висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки від 21.06.2018 ТОВ « Меркурій Партнерс» у розмірі 280 000 грн. Копія зазначеного висновку міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 135 – 141).
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них вимоги ст. 203, 204, 215 ЦК України, що встановлюють презумпцію правомірності правочину, загальні підстави дійсності правочину та підстави для визнання правочину недійсним. 
При цьому суд дав належну оцінку наведеним вище доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання Договору Купівлі – Продажу недійсним, оскільки при укладенні цього договору були дотримані встановлені ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Посилання апелянта на ненеправильне застосування судом норм матеріального права, а саме вимог ст. 36, 37 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку» не знайшло свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. 
Так, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ст.6 ЦК України). 
За змістом пунктів 5.4, 5.5 Договору Іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. У відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може, зокрема, згідно зі ст. 38 Закону «Про іпотеку» продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому ціна продажу предмета іпотеки може бути встановлена за вибором іпотекодежателя, або в розмірі заставної вартості предмета іпотеки, визначеної в п. 1.3. цього договору або на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним суб`єктом оціночної діяльності (т.1 а.с. 35 – 37).
При вирішенні дійсного спору суд правильно посилався на вимоги ст.36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення Договору Купівлі – Продажу, оскільки укладений 24.04.2008 Договір Іпотеки містив іпотечне застереження про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет Іпотеки. 
Та обставина, що на час укладення Договору Іпотеки діяла інша редакція ст. 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачала можливість застосування позасудового способу стягнення на предмет іпотеки тільки на підставі укладення окремого договору висновку суду не спростовує. Оскільки положення пунктів 5.4, 5.5. Договору Іпотеки відповідають загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ст.36 Закону України « Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
Тобто на час звернення стягнення на предмет іпотеки іпотечне застереження, що міститься в п.5.1. Договору Іпотеки, прирівняне до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та є підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими й висновку суду першої інстанції не спростовують. Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду від 30.07.2019 належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Щодо законності ухвали суду від 09.09.2019 про скасування заходів забезпечення позову, то відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Зазначена норма не пов`язує скасування заходів забезпечення позову із набранням рішення суду законної сили. Достатнім є лише факт існування рішення суду про відмову в задоволенні позову для скасування вжитих у справі заходів забезпечення позову.
Оскільки рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, суд ухвалою від 09.09.2019 правомірно скасував заходи забезпечення позову ОСОБА_1 , вжиті ухвалою суду від 13.08.2018.
Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу суду від 09.09.2019 також належить залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 липня 2019 року залишити без змін.
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 28 січня 2020 року.

Головуючий                                                         О.Ю.Тичкова

Судді                                                                        А.В.Котелевець 

                                                                       Р.М.Піддубний