ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/277/19                                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:	
головуючого-судді:                                                            	Черпіцької Л.Т.	
суддів:	Пилипенко О.Є., Собківа Я.М.	
за участю секретаря:	Закревської І.Л.,	
розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,  

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні та стягнення зі Служби безпеки України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 липня 2018 року по 29 січня 2019 року в розмірі 169599,20 грн.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України. Позивач, вважаючи що розрахунок з ним було проведено невчасно, з порушенням встановлених законодавством строків, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні. Стягнуто зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 липня 2018 року по 29 січня 2019 року. В решті позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. При цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції в повному обсязі, незважаючи на часткове задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що жодним нормативно-правовим актом не визначені строки проведення остаточних розрахунків при звільненні.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слуханню справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку частини 4 статті 229 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Голови Служби безпеки України від 11 липня 2018 року № 802-ос позивач звільнений з військової служби в СБУ на підставі підпункту «а» пункту 61, підпункту «г» пункту 63 та пункту 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України з 22 червня 2018 року.
Фінансово-економічним управлінням СБУ позивачу нарахована одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 215147,04 грн., яка остаточно виплачена 30 січня 2019 року згідно платіжного доручення від 30 січня 2019 року № 608.
Таким чином, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України, внаслідок чого затримка остаточного розрахунку з позивачем починає перебіг з 12 липня 2018 року до 29 січня 2019 року та припиняється 30 січня 2019 року, в день виплати позивачу всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу.
При цьому, відповідачем не заперечується факт не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.
Згідно з довідкою фінансово-економічного управління СБУ від 14 грудня 2018 року № 21/2/2-1711 середньомісячне грошове забезпечення позивача станом на 11 липня 2018 року складає - 17211,80 грн. Разом з тим, у вказаній довідці не визначено середньомісячної заробітної плати згідно з Порядком та кількості фактично відпрацьованих днів.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 Кодексу законів про працю України).
Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 висловив правову позицію, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
В той же час, Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237- цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у виплаті працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
При цьому, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25 березня 1992 року №2232-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Наведені вище нормативно-правові акти встановлюють право осіб, на яких вони поширюються, отримати одноразову грошову допомогу при звільненні, регулюють порядок обчислення та виплати такої допомоги та є спеціальними.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Крім того, важливо зазначити, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині 1статті 21 та у статті 24 Конституції України, статті 21 та 22 Кодексі законів про працю України.
Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.
Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Зважаючи на викладене та з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі №805/977/16-а.
Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». 
Згідно з пунктом 8 названої постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.
Оскільки матеріали справи не містять інформації про середньомісячну заробітну плату та кількість фактично відпрацьованих днів, а відповідач також не надав таких даних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 липня 2018 року до 29 січня 2019 року.
Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 лютого 2020 року.
 	 	
Головуючий суддя:	Л.Т. Черпіцька 	
Судді:	О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків