П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  135/831/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Мультян М.Б. 
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
18 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Курка О. П. , 
секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,
за участю:
позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Малофєєвої Ольги Валентинівни
представника третьої особи: Шевченко Ніни Володимирівни 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року  (ухвалене в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
в червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" про визнання протиправним та скасування рішення.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019  року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок - невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого судового рішення.
Так, апелянт вказує на те, що виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 27.12.2018 року було прийнято рішення № 466 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, на послугу централізованого опалення, на послугу централізованого постачання гарячої води". Даним рішенням встановлено вартість 1 Гкал теплової енергії для населення м. Ладижин у розмірі 833,48 грн.
На думку апелянта,  приймаючи рішення № 466 від 27.12.2018 року виконавчим комітетом Ладижинської міської ради було порушено абз. 1 ч. 3 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року. Крім того зазначає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення даний закон втратив чинність, тому вважає його застосування виконавчим комітетом Ладижинської міської ради протиправним.
09 та 13 січня 2020 року від Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області та третьої особи Акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" надійшли відзиви на апеляційну скаргу позивача, в яких зазначено про безпідставність її доводів.
Позивач в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.
Представники відповідача та третьої особи щодо вимог апеляційної скарги заперечувала, просили суд відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів  на апеляційну скаргу, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 06.05.1999 року.
Послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на території м. Ладижин надаються Відокремленим підрозділом «Ладижинська теплова електростанція» Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго».
27.12.2018 року Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради  прийнято рішення № 466 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, на послугу централізованого опалення, на послугу централізованого постачання гарячої води".
Даним рішенням встановлено для всіх категорій споживачів (населення, бюджетні установи, релігійні організації, інші споживачі) у м. Ладижин тариф на теплову енергію в розмірі 680,03 грн/Гкал (без ПДВ) в тому числі: тариф на виробництво теплової енергії - 610,83 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на транспортування теплової енергії - 62,43 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 6,77 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на послугу централізованого опалення (тільки для населення багатоквартирних будинків) із структурою згідно додатку 1 до цього рішення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 694,57 грн/Гкал (без ПДВ), для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 23,61 грн/м2 (без ПДВ); тариф на послугу централізованого постачання гарячої води (тільки для населення) із структурою згідно додатку 1 до цього рішення: за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання - 42,52 грн/м3 (без ПДВ), за умови відсутності рушникосушильників - 39,00 грн/м3 (без ПДВ).
Дані тарифи введені у дію з 01.02.2019 року (п. 2 рішення № 466 від 27.12.2018 року).
Позивач вважаючи рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 27.12.2018 року № 466 незаконним, звернувся до суду з вимогою про його скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01 травня 2019 року, крім статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 31, 6, підпункту 1, підпункту "б" підпункту 2, підпунктів 5 та 11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом; частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року.
Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року визнається таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (Відомості Верхоної Ради України, 2004 р., № 47, ст. 514 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.
На момент прийняття Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради рішення № 466 від 27.12.2018 року, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року був чинний.
Аналізуючи доводи апелянта, що під час прийняття оскаржуваного рішення № 466 від 27.12.2018 року Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради було порушено норму ст. 28 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки відповідач не мав права встановлювати тариф на виробництво теплової енергії, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1875-IV житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
На підставі ч. 1 ст. 3 Закону №1875-IV предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.
Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (ч. 1 ст. 4 цього Закону).
Перелік учасників договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг регламентований ст. 19 Закону №1875-IV, ч. 2 якої встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1875-IV залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).
Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом (ч. 2 ст. 14 Закону №1875-IV).
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про теплопостачання» до основних повноважень місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, крім іншого, встановлення для всіх категорій для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством.
Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що тарифи а виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.
У відповідності до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України від 24 червня 2004 року N9 1875-ІУ «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875), чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. 
При встановленні цін/тарифів на послуги, що надаються суб`єктами  природних монополій, діяльність яких регулюється НКРЕКП, відповідно до законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування поширюються на тариф (складову тарифу), який не підлягає встановленню НКРЕКП (абз. 2 ч.3 ст. 31 Закону № 1875).
Відповідно до Законів України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» до повноважень НКРЕКП, належить, зокрема, встановлення тарифів на теплову енергію, тарифів на комунальні послуги (централізоване опалення, постачання гарячої води) суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках у сфері теплопостачання, ліцензування діяльності яких здійснюється НКРЕКП.
Відповідно до пункту 29 частини першої статті 7 Закону України від 02.03.2015 № 222-\/ІІІ «Про ліцензування видів господарської діяльності`ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, крім виробництва, транспортування та постачання теплової енергії за нерегульованим тарифом.
У пункті 26 Переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 № 609 «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» НКРЕКП, обласні, Київська міська держадміністрації визначені органом ліцензування, зокрема, з виробництва теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, крім виробництва, транспортування та постачання теплової енергії за нерегульованим тарифом.
Постановою НКРЕКП від 22.03.2017 № 308 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у сфері теплопостачання» затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії умови  магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами, та Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії.
У Ліцензійних умовах встановлено розмежування повноважень між органами ліцензування, а саме щодо здійснення ліцензування НКРЕКП та обласними, Київською міською держадміністраціями.
Даними Ліцензійними умовами запроваджено кваліфікаційні критерії, залежно від яких ліцензії видає той чи інший орган ліцензування.
Частиною першою статті 16-1 Закону України «Про теплопостачання» серед іншого, встановлено, що до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних. Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій при регулюванні діяльності у сфері теплопостачання належать ліцензування господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках), транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії в обсягах, що не перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами).
Наразі, НКРЕКП Ліцензійними умовами встановила рівень, зазначений у статті 16- 1 Закону «Про теплопостачання», при розмежуванні між органами ліцензування. 
Виходячи з вимог Ліцензійних умов, обласні та Київська міська державні адміністрації є органом ліцензування вказаного виду ліцензування у сфері теплопостачання за умови одночасного врахування трьох критеріїв: обсягів виробництва (транспортування, постачання) теплової енергії; розміру забезпеченості споживачів приладами обліку теплової енергії; здійснення діяльності на виробничих об`єктах, що розташовані на території однієї області України (або на території міста Києва). 
У разі невідповідності хоч одному з критеріїв органом ліцензування є НКРЕКП.
Колегія суддів наголошує, що ст.16 Закону України " Про теплопостачання" та ст. 6 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг" передбачають, що до повноважень НКРЕКП,  в тому числі і у сфері теплопостачання належить встановлення тарифів на теплову енергію суб`єктам природних монополій у сфері теплопостачання, ліцензування діяльності яких здійснюється комісією.
Однак,  АТ "ДТЕК Західенерго" не підпадає під державне регулювання НКРЕКП у сфері господарської діяльності з надання послуг транспортування, постачання теплової енергії, з надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та централізованого водопостачання  та водовідведення, а тому тарифи на такі види послуг встановлюють органи місцевого самоврядування.           
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.
Виходячи  з вищезазначених норм чинного законодавства колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач мав усі повноваження для встановлення АТ "ДТЕК Західенерго" тарифів на теплову енергію, на централізоване опалення та на послуги централізованого постачання гарячої води і в діях Виконавчого комітету Ладижинської міської ради  Вінницької області відсутні порушення норм чинного законодавства України, в тому числі ст. 28 ЗУ "Про місцеве самоврядування".
Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта, що Виконавчий комітет Ладижинської міської ради встановив для "ДТЕК ЛАДИЖИНСЬКА ТЕС" тарифи на виробництво теплової енергії, на централізоване постачання гарячої води і на водовідведення, з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідач встановив тариф виключно на теплову енергію, тариф на послугу централізованого опалення, тариф на послугу централізованого постачання гарячої води. 
При цьому, тарифів на виробництво теплової енергії та на водовідведення у оскаржуваному рішенні Виконавчий комітет Ладижинської міської ради не встановлював.
Колегія суддів зазначає, що тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води були сформовані у відповідності до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869.
Цей Порядок застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів.
Згідно із п. 28 Порядку № 869 для ліцензіатів, які здійснюють реалізацію теплової енергії споживачам, додатково встановлюються тарифи на теплову енергію.
Тобто, якщо б "Ладижинська ТЕС" лише виробляла би теплову енергію та здійснювала її реалізацію з своїх колекторів іншому суб`єкту господарювання для подальшої її транспортування та постачання споживачам, то в такому випадку тариф дорівнював би 507,48 грн.
Відповідно  до п. 28 постанови НКРЕКП  ВІД 27.11.2018 РОКУ № 1556 для ліцензіатів, які здійснюють реалізацію теплової енергії споживачам, додатково встановлюються тарифи на теплову енергію.
Згідно п.38 Порядку у разі коли  ліцензіат здійснює одночасно виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, тариф на теплову енергію для відповідної територіальної громади повинен дорівнювати відношенню суми загальних річних планових витрат та загального різного планового прибутку від ліцензованої діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії до річного планового обсягу реалізації теплової енергії споживачам.
Проте, оскільки, "ДТЕК ЛАДИЖИНСЬКА ТЕС" (відокремлений підрозділ АТ «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО») здійснює одночасно діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у м. Ладижині, Вінницької області, а також здійснює реалізацію теплової енергії споживачам, "ДТЕК ЛАДИЖИНСЬКА ТЕС" від імені АТ "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" звернулась до Виконавчого комітету Ладижинської міської ради із відповідною заявою про прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення тарифів на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. Разом із заявою були надані розрахунки тарифів за встановленими формами з відповідними розрахунками, підтверджуючими матеріалами і документами, що використовувалися під час їх проведення, які виконані у відповідності до вимог чинного законодавства України, зокрема, Порядку № 869.
Порядок формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги регламентований ст. 31 Закону №1875-IV.
Так, порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (п. 2 ч. 1 ст. 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України (ч. 1 ст. 31 Закону №1875-IV).
Відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону №1875-IV виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням їх необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад розробляється і затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 30.07.2012 року № 390 затверджений Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідних позицій (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року за №1380/21692) (далі - Порядок № 390).
Цей Порядок визначає механізм доведення суб`єктами господарювання, що виробляють або надають житлово-комунальні послуги (далі - суб`єкти господарювання), до відома споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та врахування відповідної позиції територіальних громад при встановленні органами місцевого самоврядування (далі - орган, уповноважений встановлювати тарифи) тарифів на житлово-комунальні послуги.
Відповідно до п. 2.1 Порядку № 390 суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим встановлювати тарифи.
Відповідно до п. 2.2 Порядку № 390 протягом п`яти робочих днів з дня подання відповідних розрахунків (в тому числі здійснених за результатами коригування встановлених тарифів) до органу, уповноваженого встановлювати тарифи, суб`єкти господарювання інформують споживачів про намір здійснити зміну тарифів за визначеними цим Порядком способами та доводять до відома споживачів інформацію, передбачену цим Порядком.
Зауваження і пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються суб`єктом господарювання у строк, що визначений відповідно до п. 2.12 цього Порядку.
Відповідно до п. 2.3 Порядку № 390 суб`єктами господарювання, що надають комунальні послуги (послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем)), до відома споживачів доводиться така інформація:
загальний розмір планованого тарифу, поданого до органу, уповноваженого встановлювати тарифи, та його структура (плановані витрати за елементами, прибуток, податок на додану вартість);
обґрунтування причин зміни тарифу (зазначення розміру діючого тарифу та відсотка відшкодування затвердженим тарифом собівартості, планового економічно обґрунтованого тарифу, дати, коли тариф востаннє переглядався, причин перегляду тарифу, зазначення відсотка зростання основних складових тарифу (заробітної плати, електроенергії, паливо-мастильних матеріалів), визначення відсотка підвищення тарифу тощо);
інша додаткова інформація, визначена суб`єктом господарювання та/або органом, уповноваженим встановлювати тарифи.
Зазначена інформація доводиться до відома споживачів шляхом розміщення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування в мережі Інтернет (за наявності), у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження (перевага надається друкованим засобам масової інформації органу місцевого самоврядування), веб-сайті суб`єкта господарювання (за наявності), на інформаційних стендах в абонентських відділах суб`єктів господарювання, за необхідності, та шляхом розміщення на інформаційних стендах біля адміністративних будинків органів місцевого самоврядування в населених пунктах, де споживачі отримують відповідні послуги.
Суб`єкт господарювання може обрати один із вищеперелічених способів доведення інформації (крім розміщення на інформаційних стендах в абонентських відділах суб`єктів господарювання та інформаційних стендах біля адміністративних будинків органів місцевого самоврядування) як основний для розміщення всього масиву необхідної інформації, визначеної цим Порядком. При цьому за допомогою інших способів, передбачених в абзаці п`ятому цього пункту, суб`єкт господарювання повідомляє споживачів про намір зміни тарифів на відповідні комунальні послуги та обов`язково вказує на джерело розміщення всієї необхідної інформації, з якою без перешкод може ознайомитися споживач.
Відповідно до п. 2.7 Порядку №390 інформація повинна бути повною, змістовною та достовірною.
Відповідно до п. 2.13 Порядку № 390 суб`єктом господарювання під час доведення до відома споживачів інформації про намір зміни цін/тарифів обов`язково вказується форма (спосіб) зміни цін/тарифів: повний перегляд цін/тарифів чи коригування окремих їх складових. При цьому зазначається строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження і пропозиції, а також повідомляється адреса, на яку необхідно їх надсилати.
З матеріалів справи встановлено, що на виконання вимог п. 2.2. Порядку № 390 ВП «Ладижинська теплова електростанція» АТ «ДТЕК Західенерго», в газеті «Нове місто» № 49 від 29.11.2018 року було розміщено повідомлення про намір змінити тарифи на комунальні послуги (а.с. 47-48).
В інформації було зазначено: основні причини зміни тарифів та розрахунки тарифів на плановий 2018 рік з ПДВ, а саме тарифів на теплову енергію, централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води ВП «Ладижинська теплова електростанція» АТ «ДТЕК Західенерго».
Крім того, інформація про намір здійснити зміну діючих тарифів на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізоване постачання гарячої води була розміщена на веб-сторінці ВП «Ладижинська теплова електростанція» АТ «ДТЕК Західенерго» за посиланням: https://energo.dtek.com/business/generation/zapadenergo/taryfy_ld/.
Таким чином, ВП «Ладижинська теплова електростанція» АТ «ДТЕК Західенерго» були виконані вимоги Порядку №390.
Суд зазначає, що повідомлення про наміри здійснити зміну діючих тарифів містить інформацію про те, що зауваження та пропозиції приймаються протягом 7 календарних днів із дня публікації за адресою: 24321, м. Ладижин , АДРЕСА_3 .
Відповідно до п. 2.12 Порядку № 390, строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження і пропозиції, встановлюється суб`єктом господарювання, але він не може бути меншим за 7 календарних днів та більшим ніж 14 календарних днів з дня повідомлення споживачів про намір здійснити зміну тарифів на житлово-комунальні послуги.
У матеріалах справи міститься лист ВП «Ладижинська теплова електростанція» АТ «ДТЕК Західенерго» від 30.11.2018 року № 34-2996 де зазначено, що на повідомлення про намір здійснити зміну тарифу на транспортування теплової енергії та тарифу на постачання теплової енергії, та тарифів на теплову енергію, на послуги централізованого опалення та централізоване постачання гарячої води відповідно, розміщене 23.11.2018 року на офіційному сайті ДТЕК та в № 49 від 29.11.2018 року газети "Нове місто", у передбачений законодавством термін - зауважень та пропозицій не надходило.
27.12.2018 року Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради прийнято рішення № 466 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, на послугу централізованого опалення, на послугу централізованого постачання гарячої води".
На виконання вимог ст. 32 Закону №1875-IV та Порядку № 390, ВП «Ладижинська теплова електростанція» АТ «ДТЕК Західенерго» в газеті «Нове місто» № 2 від 10.01.2019 року повідомлено споживачів про зміну тарифів на комунальні послуги з посиланням на відповідне рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 466 від 27.12.2018 року.
Отже, під час розгляду справи було встановлено, що доведення до відома споживачів інформації про намір змінити тарифи та про зміну тарифів було виконано у повному обсязі.
Таким чином, на переконання колегії суддів "ДТЕК ЛАДИЖИНСЬКА ТЕС" виконала вимоги Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 30.07.2012 № 390, проінформувала споживачів про намір здійснити зміну тарифів та довела до відома споживачів інформацію, передбачену цим Порядком. 
Враховуючи вищенаведені обставини, виходячи з аналізу вищезазначених норм чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Виконавчого комітету №466 від 27.12.2018 року було прийнято відповідно до вимог Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про теплопостачання",  "Про житлово - комунальні послуги", Постанови Кабінету Міністрів України № 869 від 01.06.2011 року в межах своєї компетенції, тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими, неаргументованими та не підлягають задоволенню.
Аналізуючи доводи апелянта щодо відсутності повноважень заступника Ладижинського міського голови на підписання рішення Виконавчого комітету, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню, колегія судів вказує на слідуюче.
Згідно ст.53 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» основною формою роботи виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є його засідання. Засідання виконавчого комітету скликаються відповідно сільським, селищним, міським головою|роловою районної у місті ради), а в разі його відсутності чи неможливості здійснення ним цієї функції - заступником сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (районноїу місті ради - заступником голови ради) в міру необхідності, але не рідше одного разу на місяць і є правомочними, якщо в них беруть участь більше половини від загального складу виконавчого комітету.
Тобто, положеннями ст.53 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена наявність повноважень заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради скликати засідання виконавчого комітету, зокрема, в разі відсутності міського голови.
Крім того, розділом 6 Регламенту роботи Виконавчих органів Ладижинської міської ради, який затверджений рішенням Ладижинської міської ради № 781 від 29.03.2013р., встановлений порядок проведення засідань виконавчого комітету.
Так, п. 6.1. передбачено, що у випадку відсутності чи неможливості виконання своїх функцій міським головою заступник міського голови виконує його функції в частині головування на засіданнях виконавчого комітету та підписання рішень виконавчого комітету, прийнятих на цих засіданнях.
Колегія суддів зауважує, що пункт 1.8. Регламенту на який посилається апелянт, є загальною нормою, яка не суперечить п.1.6 та говорить про те, що в разі відсутності міського голови  до обов`язків  першого його заступника  входить забезпечити роботу виконкому тобто вчинити організаційні дії спрямовані на те, щоб виконавчий комітет розпочав свою роботу у вигляді засідань.
Відповідно до розпорядження Ладижинської міської ради "Про відрядження" № 571 від 27.12.2018 року, міський голова Коломойцев В.І. вибув у відрядження до м. Києва на 2 доби з 27.12.2018 року по 28.12.2018 рік (а.с. 78).
Отже, з огляду на вищевикладені норми законодавства України та те, що міський голова Коломойцев В .І . у період з 27.12.2018 року по 28.12.2018 рік перебував у відрядженні, оскаржуване рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 466 від 27.12.2018 року, було підписане уповноваженою на те посадовою особою - заступником міського голови Ладижинської міської ради Олійником О.Ф.
Тому, доводи апеляційної скарги, що Виконавчий комітет Ладижинської міської ради в порушення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року №1875-IV прийняв рішення "Про встановлення тарифів на теплову енергію, на послугу централізованого опалення, на послугу централізованого постачання гарячої води" № 466  від 27.12.2018 року, а заступник міського голови Ладижинської міської ради Олійник О.Ф. неправомірно підписав його - не знаходять свого підтвердження при детальному аналізі чинного на час прийняття спірного рішення законодавства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 466 від 27.12.2018р. «Про встановлення тарифів на теплову енергію, на послугу централізованого опалення, на послугу централізованого постачання гарячої води» було підписане уповноваженою на те особою, є законним, обґрунтованим, прийнятим на підставі у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини, у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Колегія суддів також зазначає, що в п. 23 рішення "Проніна проти України" Європейського суду з прав людини вказано, що "п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення".
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що решта доводів апеляційної скарги не спростовують правомірності прийнятого рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, а відтак підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  27 лютого 2020 року.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Курко О. П.