КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 369/9293/15-ц
провадження № 22-ц/824/995/2020
 
20 лютого  2020 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суду складі колегії суддів : 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І.М.,  Семенюк Т.А.,
за участю секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою  Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення  Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року в складі судді Усатова Д. Д., 
встановив:
 
26 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») з вказаним позовом, посилаючись  на ті підстави, що у травні 2012 року вона звернулась до відділення ПАТ «Ідея Банк», стосовно можливості отримання кредиту на придбання автомобіля. У подальшому вона звернулась до продавця автомобіля та підтвердила свій намір щодо придбання автомобіля шляхом укладення 27 червня 2012 року відповідного договору. Зібравши  всі необхідні  документи, 03 липня 2012 року на території відділення ПАТ «Ідея Банк» вона підписала зі своєї сторони кредитний договір. З іншого боку кредитний договір не було підписано, оскільки працівники відділення повідомили, що у них відсутні такі повноваження, і весь пакет документів, за їх словами, буде направлено до головного офісу відповідача у м. Львові.
За твердженнями  позивача, частину  документів вона отримала лише через два-три тижні. Проте одразу з моменту підписання лише нею кредитного договору умови кредитування виявилися зовсім інші, ніж декларувалося. Зокрема, виникли незаявлені відповідачем платежі та комісії, послуги нотаріуса у розмірі 1 700 грн, сума страхування КАСКО обійшлося їй в півтора рази дорожче, ніж якщо б вона страхувалася на тих же умовах у тій же компанії.
Також зазначала, що відповідачем не дотримано вимог постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 щодо письмового повідомлення її як споживача банківських послуг про всі умови та платежі за кредитним договором, а також не надано невід`ємних додатків до спірного договору, а саме: № 1 «Графік щомісячних платежів» та № 2 «Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою».
Після того, як вона отримала від відповідача поштою документи з її підписом, вона змогла детально ознайомитися з тим, що підписала, бо до цього моменту відповідач такої можливості їй не надавав. Вона намагалася зрозуміти умови кредитного договору, однак він складений таким чином, що розібратися без допомоги фахівця їй не вдалося.
Випадково дізнавшись про надходження від відповідача листа за адресою, за якою вона не проживає вже більше року, з інформацією   про зміну в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором, вона остаточно дійшла висновку, що умови кредитного договору порушують її права як споживача банківської послуги, зокрема, сам кредитний договір не є цілим документом, а складається із тексту кредитного договору від 03 липня   2012 року (місцем укладення якого значиться м. Львів, хоча позивач на момент підписання знаходилася у м. Києві) та тексту положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою транспортних засобів. Істотна умова кредитного договору щодо розміру та обчислення процентної ставки не відповідає вимогам законодавства, оскільки є суперечливою та невизначеною. Так само не відповідає вимогам законодавства істотна умова кредитного договору щодо строку його дії, оскільки у спірному договорі міститься п. 1 § 1, згідно з яким кредит надано терміном на 72 місяця, разом з тим у п. 1 § 10 вказано, що кредитний договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами.
Крім цього, відповідач на власний розсуд та без належного її повідомлення продовжує здійснювати дії, що суперечать  нормам чинного законодавства, а саме: стягує необґрунтовані суми, нараховує додаткові відсотки, не повідомляє належним чином про свої дії та не обґрунтовує їх.
Зазначила, що існує одночасно два чинні договори застави транспортного засобу - підписаний сторонами у простій письмовій формі та укладений у нотаріальній формі.
Ураховуючи викладене,  просила визнати недійсним  кредитний договір  та договір  застави транспортного  засобу від 03 липня 2012 року, укладені між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 ;   визнати недійсним договір застави транспортного засобу від 31 липня 2012 року, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 ; скасувати обтяження, накладені в межах договорів застави транспортного засобу від 03 липня 2012 року та від  31 липня  2012 року; застосувати  наслідки  недійсності кредитного  договору   від 03 липня  2012  року. 
Рішенням  Києво-Святошинського   районного  суду  Київської області від  16  листопада  2015 року,  залишеним без змін  ухвалою Апеляційного  суду Київської області від  27 січня  2016  року,    в задоволенні  позову  відмовлено. 
Ухвалою  Вищого  спеціалізованого  суду  України з розгляду  цивільних  і кримінальних справ від  01 червня  2016 року  рішення Києво-Святошинського   районного  суду  Київської області від  16  листопада  2015 року та ухвалу Апеляційного  суду Київської області від  27 січня  2016  року   скасовано, справу  направлено на новий  розгляд  до  суду  першої  інстанції. 
Рішенням  Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року позов  задоволено.
Визнано недійсним кредитний договір від 03 липня 2012 року, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір застави транспортного засобу від 03 липня 2012 року, що укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір застави транспортного засобу від 31 липня 2012 року, що укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 Скасовано обтяження, накладені в рамках договору застави транспортного засобу від 03 липня 2012 року та договору застави транспортного засобу від 31 липня 2012 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 12 квітня 2017 року застосовані наслідки недійсності кредитного договору від 03 липня 2012 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , станом на момент ухвалення рішення.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року в частині визнання недійсним кредитного договору скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним кредитний договір від 03 липня 2012 року, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою   Верховного  Суду   від  16 жовтня  2019 року  рішення Апеляційного суду Київської області від 03 липня 2017 року  скасовано,  справу передано на  новий розгляд  до   суду  апеляційної інстанції. 
В апеляційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить  скасувати  рішення Києво-Святошинського  районного  суду  Київської області від 07  грудня  2016  року  та постановити нове рішення  про  відмову в позові. 
Апеляційна  скарга  мотивована  тим, що  суд першої інстанції  безпідставно не взяв до уваги довідку-повідомлення банку від 03 липня 2012 року, власноручно  підписану  позивачем,   якою  остання   підтвердила,  що кредитодавець 03 липня  2012   року,   до підписання кредитного  договору,   надав їй  у письмовій формі   інформацію  про умови кредитування. 
Крім того, у п.2 § 10  оспорюваного кредитного договору позичальник підтвердив, що банк повідомив йому у належній формі та в повному обсязі інформацію, передбачену   ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Дійшовши  до висновку про  несправедливість  умов  договору з огляду  на  істотний дисбаланс   договірних  прав та обов`язків на  шкоду   споживача, суд першої інстанції  не  зазначив обставини,  які дають  підстави вважати, що  оспорюваний  договір  містить  умови,  з якими  позичальник не  мала  реальної можливості ознайомитися до  його укладення. Також  відсутні  докази про  ведення  банком  нечесної  підприємницької  практики.
При постановленні   оскаржуваного  рішенні   суд  дійшов  висновку про  те, що   спірний правочин   вчинено  під  впливом   обману,  в  той час як  позов  заявлено  з інших підстав. 
Висновок  суду   про невідповідність  оспорюваного  договору  загальним вимогам,  передбаченим ст. 203  ЦК  України,  не  відповідає  обставинам  справи. 
Крім цього,  ухвалюючи рішення про визнання недійним кредитного договору та договору застави, суд першої інстанції не застосував наслідки недійсності правочинів.
В судовому  засіданні  представник   ОСОБА_1   - адвокат Соколов  В. В. просив залишити  апеляційну  скаргу ПАТ «Ідея Банк»  без  задоволення.  Застосувати  наслідки недійсності кредитного  договору  №910.16096 від 03.07.2012,  укладеного між  ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 ,  у вигляді  повернення   на  рахунок  останньої  суми коштів у розмірі  89 395,65  грн.
Інші  учасники справи в судове  засідання  не  з`явились,  про  день, час та місце  розгляду справи повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення  про  задоволення  позову,  суд першої інстанції  виходив з того, що положення спірного  кредитного  договору   містять  умови  про  зміни у витратах, зокрема щодо   плати  за  обслуговування  кредиту  та плати  за дострокове  його  погашення, що  є  підставою для  визнання   таких положень  недійсними. У порушення вимог  ч. 2 ст. 11  Закону  України «Про захист прав споживачів »  відповідач не  надав позивачу,  як споживачу фінансових послуг в галузі  споживчого  кредитування, повної інформації  про умови  кредитування,  про орієнтовну сукупну вартість  кредиту,  яка надається  перед укладанням кредитного договору. Відповідачем  не  дотримано   вимоги,  встановлені  Постановою  Правління Національного   банку  України  від  10 травня  2007  р.№168  «Правила  надання  банками України інформації  споживачу про  умови кредитування та сукупну  вартість кредиту».  Судове рішення  про  задоволення  позову  обґрунтовано  також  посиланням  на  положення    ст. 18, 19, 21  Закону  України «Про захист  прав споживачів», ч.1 ст.230  ЦК  України,   без зазначення  в чому саме полягає    порушення прав позивача,  як споживача банківських послуг. 
Колегія суддів  не  може погодитись  з висновками суду  першої інстанції.
Судом  встановлено, що  27 червня 2012 року між  ОСОБА_1 (покупець)  та ТОВ «ДІАС Україна» (продавець) укладено договір №27/DТ/0612-01, за умовами якого   продавець зобов`язується  поставити та передати у власність  покупцю   новий автомобіль. Покупець, в свою чергу,  зобов`язується  прийняти  товар та оплатити його  на  умовах цього  договору.
03 липня  2012  року   між  ПАТ «Ідея Банк»  та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір   №910.16096, за умовами якого  банк  надає   позичальнику кредит у сумі 180 091,10 грн  на  строк 72 місяців.  Кредит надається  для фінансування  купівлі позичальником транспортного засобу   у  сумі 175670 грн, фінансування   страхового  платежу   за страхування  життя позичальника  - 5 271,10 грн. 
Кредитні кошти були перераховані банком на поточні рахунки ТОВ «ДІАС Україна» та ЗАТ «Страхова компанія «Уніка Життя».
На забезпечення  виконання  умов  кредитного  договору, 03 липня  2012  року   ПАТ «Ідея Банк» (заставодержатель)  та ОСОБА_1 (заставодавець) підписали договір застави  транспортного  засобу №910.16096. 
31 липня  2012  року,  у відповідності до  ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу», договір  застави   транспортного  засобу  910.16096, укладений між  вищевказаними сторонами,   було  нотаріально  посвідчено  на підставі відповідних  правовстановлюючих документів. 
За змістом  положень статті 11 Закону  України «Про захист прав споживачів»   (у редакції станом на  03.07.2012 року) перед укладенням  договору  про  надання  споживчого кредиту кредитодавець  зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, орієнтовну  сукупну  вартість  кредиту (в процентному значенні  та грошовому виразі)  з урахуванням  відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг  (реєстратора,  нотаріуса, страховика,  оцінювача тощо),  пов`язаних  з одержанням  кредиту та укладенням  договору  про  надання  споживчого  кредиту. 
Тобто, вимоги  статті 11 Закону  України «Про  захист прав споживачів»  на дату укладення  оспорюваного  кредитного  договору  не  передбачали  обов`язку банку  надати детальний  розпис сукупної вартості кредиту в окремому  документі.
Правила  надання  банками України інформації  про  умови  кредитування та сукупну  вартість   кредиту, затверджені  постановою Правління  Національного  банку  України від 10  травня  2007 року №168, зобов`язували банку   надавати детальний розпис сукупної вартості  кредиту або  в кредитному договорі, або  в додатку до  нього. Тобто,  детальний розпис сукупної  вартості кредиту не  обов`язково  повинен бути викладений лише  як окремий  документ. 
Спірний  договір   споживчого кредиту підписаний сторонами,  які дійшли згоди  з усіх  істотних умов,  мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а  їх волевиявлення  було  вільним і відповідало  їх внутрішній волі ; позивач на  момент укладення  договору  не  заявляла  додаткових  вимог  щодо  умов спірного  договору та в подальшому  виконувала його умови;  умови  кредитного  договору  містять  повну  інформацію  щодо умов кредитування:  періоду надання  кредиту; розміру  процентної ставки та порядку  її нарахування  та зміни;  переліку, розміру  й бази  розрахунку  неустойки;  періоду внесення  платежів,  відповідальності за порушення  умов договору.  
 Відповідно  до  п.2 § 10  кредитного  договору, банк  повідомив позичальника  в належній формі в повному обсязі   інформацію,  передбачену   ч.2 ст. 11 Закону  України «Про захист прав споживачів» , зазначена  інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом  він  ознайомлений;  він  ознайомився з  Тарифами банку і згоден   з ними;  належний йому примірник оригіналу договору    з усіма додатками  до  нього  йому вручено   банком  при  підписанні  договору;  умови  договору  він вважає справедливими і такими, що  відповідають  його  інтересам. 
Додатком  №1 до кредитного  договору   визначено розмір  щомісячних   платежів як за  тілом  кредиту, так і в розрізі процентів (а.с.50-51 т.1).
Таким чином, позивач була  проінформована   про всі істотні  умови договору, спосіб та термін  погашення  кредиту, його  сукупну  вартість, розмір  та термін сплати  процентів та інших платежів, у зв`язку з  чим не  можна  визнати кредитний договір   недійсним в цілому.    
Відповідно  до   довідки-повідомлення, яка містить підпис ОСОБА_1 ,  остання   підтвердила,  що кредитодавець ПАТ "Ідея Банк" 03.07.2012,  до підписання кредитного  договору,  надав  їй в письмовій формі  інформацію  про  умови  кредитування,  а також  орієнтовну  скупну  вартість   кредиту.  Наведена  інформація  є доступною і зрозумілою (а.с.52  т.1).  
Крім цього,  положення  статей 15  і 23  Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції,  що  діяла на  час виникнення  спірних правовідносин,    не  передбачали своїм наслідком  можливість  визнання  кредитного  договору  недійсним у разі   ненадання   суб`єктом  господарювання  вищевказаної інформації.  
З огляду  на  викладене,  висновок  суду  першої інстанції про  визнання  кредитного  договору  недійсним з підстав ненадання  перед укладенням договору про надання споживчого кредиту інформації  про  умови  кредитування  є необґрунтованим. 
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Позивачем  не  доведено   вчинення  банком  дій,  що  могли б кваліфікуватися як  нечесна  підприємницька  практика. 
Доводи позивача  про  те, що  умови  кредитного  договору  не  містять  визначення  строку  його  дії, як це  передбачено  ст. 252  ЦК  України,  є необґрунтованими. 
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Як вбачається   зі змісту кредитного  договору,    позивач отримала  кредитні   кошти строком на  72  місяці. При цьому   сторони погодили,  що  останній  діє до повного  виконання  сторонами  зобов`язань за кредитним договором.
Доводи позивача про те, що  кредитний договір не містить  такої істотної умови  договору, як  розмір  та спосіб  нарахування  процентів, є необґрунтованими.
Як вбачається  зі змісту укладеного кредитного  договору,  згідно  з пунктом 1 § 2 договору, за користування кредитом протягом перших 24-ох місяців позичальник сплачує проценти за фіксованою ставкою в розмірі 15,99 % річних, а, починаючи з 25-го місяця користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,23% (маржу Банку).
Відповідно до пункту 2 § 2 договору, змінна частина ставки дорівнює потрійній середньозваженій процентній ставці за залученими депозитами на рахунки домашніх господарств в гривні по всій банківській системі України за попередній місяць (під «попереднім» розуміється останній місяць за який облікована інформація на сайті НБУ на момент затвердження змінної частини процентної ставки по кредиту), надалі - «індекс». Індекс встановлюється Національним банком України та використовується, як база визначення процентної ставки. Індекс переглядається та може змінюватись не частіше ніж раз на 12 місяців.
Пунктом 5 § 2 договору визначено, що банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки та надає позичальнику новий графік щомісячних платежів листом або на електронну пошту без внесення змін (доповнень) до договору не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Повідомлення про зміну розміру процентної ставки стає невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до положень пункту 7 § 2 договору, максимальний розмір збільшення процентної ставки може становити не більше ніж 40 % річних.
Згідно з пунктом 8 § 2 договору, у випадку припинення публікації Національним банком України статистичних даних, які містять індекс, або в разі, якщо зобов`язання про змінну частину ставки стає недійсним з інших передбачених законом підстав, банк протягом 15-ти робочих днів визначає новий індекс, на підставі якого буде встановлюватися процентна ставка по кредиту. Новий індекс вступатиме в силу з 1-го числа місяця, наступного після місяця, в якому банком буде визначено новий індекс (далі - дата дії нового індексу) шляхом укладення додаткового договору. При відсутності згоди позичальника (не підписання вищевказаного додаткового договору) - починаючи з дати дії нового індексу вважається діючою та встановлюється фіксована ставка передбачена пунктом 9 § 2 договору; це ж правило застосовується для визначення процентної ставки за кредитом у період від дати, наступної за датою ліквідації/недійсності змінної частини ставки, до дати дії нового індексу. 
Пунктом 9 § 2 договору встановлено, що в передбачених договором випадках позичальник сплачує проценти за фіксованою ставкою в розмірі 50% річних, але в будь-якому випадку не менше ніж максимальний розмір процентної ставки за строковими вкладами (депозитами) в гривні, збільшеної на 0,2300%, що діють у банку на дату дії нового індексу.
Згідно з пунктом 1 § 3 договору, забезпеченням виконання зобов`язань за даним договором є: застава ТЗ, вказаного в пункті 2 §1 договору, згідно з договором застави ТЗ, який укладається сторонами. Крім того, позичальник несе відповідальність за даним договором всім своїм майном.
Положеннями пункту 1 § 4 договору визначено, що позичальник зобов`язаний отримати кредит і погашати заборгованість за даним договором у вигляді ануїтетних платежів (рівні платежі з рівними інтервалами між останніми платежами протягом певної кількості періодів) відповідно до графіку щомісячних платежів.
Згідно з даним графіком щомісячних платежів (додаток №1), платежі з повернення кредиту та сплати процентів позичальником здійснюються на окремі рахунки банку у складі ануїтетних платежів з 03 серпня 2012 року по 03 липня 2018 року у розмірі 3 923,95 грн, щомісяця, а в останню дату - в розмірі 3 984,61 грн.
Відповідно до пункту 1 § 6 договору банк має право ініціювати перед позичальником перегляд(зміну) фіксованої процентної ставки, передбаченої пунктом 9 § 2 договору в залежності від зміни будь-якого з факторів: грошово-кредитної політики або облікової ставки Національного банку України та /або зміни вартості ресурсів, що залучаються банком, зміни кредитного ризику, зміни ринкової вартості ТЗ, попиту і пропозиції на кредитному ринку або інших факторів з відповідним повідомленням про це позичальника будь-яким із способів на вибір банку: або шляхом надіслання листа на вказане позичальником у договорі його місце проживання, або при його явці в банк, або через місцеві або регіональні друковані засоби масової інформації.
Вказані  положення  кредитного  договору   встановлюють  розмір  та  порядок  обчислення   процентної ставки. При цьому  доводи позивача  про те, що   умови договору  передбачають  одночасно  змішану  і фіксовану відсоткову ставку є  необґрунтованими.
Відповідно  до  п.6 § 2 кредитного договору позичальник стверджує, що  розуміє  суть і принципи визначення  процентної ставки, усвідомлює  ризики,  які випливають з зміною  частини ставки за весь  період кредитування   і погоджується  на  ці ризики.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами другим, третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.
Відповідно  до  § 7 кредитного  договору     банк, згідно  зі своїми Тарифами,   стягує  оплати і комісії  за надання таких  послуг : (1) зміна  Графіку, пов`язана  із зміною  строку  кредиту,  (2) зміна  Графіку, пов`язана  з достроковим частковим  погашенням кредиту,  (3)  зміна  Графіку, пов`язана  із зміною  порядку  визначення  розміру /структури щомісячних  платежів, (4) висилання   позичальнику  нагадування  про  сплату кредиту,  (6)  інші  послуги,  передбачені  Тарифами  банку.  
Вказані   положення  кредитного  договору   свідчать  про те, що   комісія  встановлена  за надання  послуг,  що супроводжують  кредит.  
Оскільки  компенсація супутніх послуг  банку  за рахунок  позичальника є незаконною,    наявні правові  підстави для визнання вказаних  пунктів § 7  кредитного договору недійсними. 
Відповідно  до  ст.217 ЦК  України недійсність  окремої  частини  правочину  не має наслідком   недійсності  інших його частин  і правочину  в цілому,  якщо  можна   припустити,  що правочин  був би вчинений  і без  включення  до  нього  недійсної частини. 
Визнання недійсним окремих   пунктів  § 7 кредитного  договору     не впливає  на  дійсність  договору  в цілому, а також  на  дійсність договору  застави, укладеного  на  забезпечення виконання  зобов`язання  за  кредитним договором.
З огляду  на викладене,   правові підстави  для   задоволення  позову в частині  визнання  недійсним договору  застави транспортного  засобу та скасування   відповідних  обтяжень, зареєстрованих  в Державному  реєстрі   обтяжень рухомого  майна, відсутні.
Матеріали справи та  додані  до  позовної заяви  документи не містять  відомостей про  сплату коштів  за надання   послуг, передбачених  вищевказаними  пунктами кредитного  договору, що  позбавляє суд можливості  застосувати наслідки  недійсності правочину,  передбачені  ст. 216  ЦК  України. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів   дійшла  висновку про необхідність  часткового  задоволення  апеляційної скарги,  скасування   оскаржуваного  судового рішення  з  ухваленням  нового   рішення  про  часткове  задоволення  позову. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк"  задовольнити частково.  
Рішення    Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 07 грудня 2016 року  скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Визнати недійсним п.1, п.2, п.3, п.4, п.6  § 7  кредитного договору №  910.16096 від 03 липня  2012  року,  укладеного  між   Публічним акціонерним товариством  "Ідея Банк"  та ОСОБА_1 .
В решті позову  відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення  повного судового  рішення.
Повний текст постанови складено 24 лютого  2020 року.
 
Суддя-доповідач:                                                      Г. М. Кирилюк

Судді:                                                                         Т. А.  Семенюк

                                                                                    І. М.  Рейнарт