Постанова
Іменем України
20 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 369/7505/15-ц
провадження № 61-31145св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач   - ОСОБА_5 ; 
відповідачі:     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Суханової Є. М.,  
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області.
Просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14 жовтня 2010 року № 4194 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_2 ; визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку на ім`я  ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_2 ; зобов`язати управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі скасувати запис у поземельній книзі про реєстрацію відомостей у Державному земельному кадастрі щодо державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку; зобов`язати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку; визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3  договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 26 квітня 2015 року; скасувати рішення про державну реєстрацію права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 .
Позов обгрунтований тим, що 20 червня 2015 року позивачу стало відомо, що належна йому земельна ділянка входить до складу земельної ділянки, яка належить  ОСОБА_3 Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адімінстрації від 14 жовтня 2010 року № 4194 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відведення розташованої на території АДРЕСА_1 площею 0,1061 га для ведення садівництва та надано цю ділянку у власність ОСОБА_2 . На підставі цього розпорядження у 2010 році ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Надалі на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 . Оскільки земельні ділянки сторін накладаються одна на одну, то виділення земельної ділянки ОСОБА_2 фактично відбулось за рахунок ділянки позивача, чим були порушені його права як землекористувача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у позові відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що позивач не провів державної реєстрації  належної йому земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відповідно до порядку, встановленого статтею 202 ЗК України, отже, згідно зі статтею 125 ЗК України у нього не виникло права власності на таку ділянку. Крім того, позивач не довів, що земельна ділянка, яка накладається на його ділянку (у зв`язку з чим позивачу відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру), належить саме відповідачу, оскільки відомості у відмові державного кадастрового реєстратора не зазначені. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2010 року № 4194, визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 квітня 2015 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2010 року № 4194 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки АДРЕСА_1, та надання у власність  ОСОБА_2 . 
Визнано недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, кадастровий номер 3222481600:02:010:0425, серіїНОМЕР_2 від 23 грудня 2010 року, виданий на ім`я    ОСОБА_2 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянкиплощею 0,1061 га для ведення садівництва, яка розташована на АДРЕСА_1, кадастровий номер 3222481600:02:010:0425, укладений 26 квітня 2015 року між   ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 . 
Проведено розподіл судових витрат. В іншій частині рішеннясуду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що факт накладення на земельну ділянку позивача саме ділянки, що була виділена   ОСОБА_2 та згодом відчужена  ОСОБА_3 , підтверджується рішенням державного кадастрового реєстратора від 15 липня 2015 року № РА-3200156862015, в якому державний реєстратор відмовивпредставнику позивача у внесенні відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру саме через накладення на неї земельної ділянки з кадастровим номером 3222481600:02:010:0425. Земельна ділянка з таким кадастровим номеромвиділена   ОСОБА_2 , а згодом відчужена ним ОСОБА_3 . Крім того, факт накладення земельної ділянки позивача та ділянки, виділеної  ОСОБА_2 , підтверджено висновком за результатом проведеної у справі судової земельно-технічною експертизи від 30 листопада 2016 року№ 9808/16-41.
Відмовляючи у позові в частині скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки за ОСОБА_2 , зобов`язання управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі скасувати запис у поземельній книзі про реєстрацію відомостей у Державному земельному кадастрі щодо державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 , скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов`язання Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку, як і скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що він не може підміняти інші державні органи, до компетенції яких віднесені вищевказані питання, а  судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані чи оспорені на час звернення до суду права особи. Отже, цівимоги не підлягають задоволенню, оскільки спрямовані на захист можливого в майбутньому, гіпотетичного порушення права, що є неприпустимим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року скасувати, рішення Києво-Святошингського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року залишити в силі.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
18 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 05 червня 2019 року № 594/0/226-19  «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
07 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції є необгрунтованими та безпідставним.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.
Києво-Святошинська районна адміністрація Київської області  14 жовтня 2010 року прийняла розпорядження № 4194 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення індивідуального садівництва в СТ «Ратай» в адміністративних межах Гатненської сільської ради». ОСОБА_2 отримав державний акт, провів його реєстрацію. Документи, які необхідні були для отримання державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 375106 та укладення попереднього договору, договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , надані в повному обсязі, що підтверджує дійсність правочину.
Сформованій земельній ділянці, що надана ОСОБА_2 , присвоєно кадастровий номер. Проведено державну реєстрацію прав на земельну ділянку відповідно до ЗК Укараїни. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що  відповідно до ЗК України  у редакції від 25 жовтня 2001 року формування земельної ділянки з моменту присвоєння їй кадастрового номера та державної реєстрації речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Позивач не надав доказів, що до 23 грудня 2010 року він отримав кадастровий номер та здійснив державну реєстрацію земельної ділянки.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що державний акт позивачу виданий на земельну ділянку АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 - на земельну ділянку АДРЕСА_1 .
Ксерокопії квитанцій, наданих позивачем, не свідчать, що оплата земельного податку була здійснена за земельну ділянку з державним актом від 25 лютого 2003 року № 2979.
До матеріалів справи позивач надав рішення від 15 липня 2015 року № РВ -3200156862015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Суд апеляційної інстанції неправомірно взяв до уваги це рішення як доказ у справі, оскільки у ньому не зазначено, про які земельні ділянки у ньому йдеться та яким особам вони належать.
У висновку судової експертизи зазначено, що встановити фактичне накладання земельної ділянки позивача та відповідча-1 не вбачається можливим, оскільки відсутня первинна документація із землеустрою на земельні ділянки.
Суд апеляційної інстанції взяв окремі речення з описової частини висновку екперта, а не висновок експерта в цілому та його резолютивну частину.
Спірні земельні ділянки знаходяться в різному адміністративно-територіальному підпорядкуванні: позивача - у АДРЕСА_2,  ОСОБА_2 - у Гатненської сільської ради, СТ «Ратай», ділянка АДРЕСА_1 . 
Позиції інших учасників справи
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 25 лютого 2003 року серії ІІ-КВ № 054667 позивачу ОСОБА_5 на підставі рішення Виконавчого комітету Гатненської сільської ради від 01 листопада 2000 року № 9/37 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1194 га, яка розташована на території с. Гатне, СТ«Ратай», для ведення садівництва.
У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Державного підприємства «Київський інститут землеустрою» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться у власності ОСОБА_5 , площею 0,1194 га, для ведення садівництва в межах СТ «Ратай» Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району.
06 жовтня 2014 року складено акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, відповідно до якого межі земельної ділянки, яка знаходиться в межах Обслуговуючого кооперативу СТ «Ратай» Гатненської сільської ради, площею 0,1149 га, наданої у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно з рішенням Гатненської сільської ради від 01 листопада 2000 року № 9/37 та відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 054667, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25 лютого 2003 року № 2979, закріплені в натурі на місцевості межовими знаками встановленого зразка у кількості 6 шт., визначені та вказані землевласнику. Власник земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власники суміжних земельних ділянок  ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 претензій до існуючих меж не заявляли.
Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 14 жовтня 2010 року № 4194 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення індивідуального садівництва в СТ «Ратай» в адміністративних межах Гатненської сільської ради затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва ОСОБА_2 в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району, передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1061 га для ведення садівництва в СТ «Ратай» в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; затверджено передати безоплатно у власність  ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1061 га для ведення садівництва в СТ «Ратай» в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; виготовити державний акт на право власності на землю  ОСОБА_2 для ведення садівництва в СТ «Ратай» в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району; технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва    ОСОБА_2 в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (1 книга) передати на постійне зберігання в управління земельних ресурсів.
29 грудня 2010 року ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ № 375106, відповідно до якого він на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14 жовтня 2010 року № 4194 є власником земельної ділянки площею 0,1061 га, яка розташована за адресою:    АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для ведення садівництва, кадастровий номер 3222481600:02:010:0425.
26 квітня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов пункту 1 якого продавець    ОСОБА_2 передав, а покупець  ОСОБА_3 прийняла у власність земельну ділянку площею 0,1061 га, що розташована за адресою:   АДРЕСА_1 .
Згідно з умовами пункту 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2015 року земельна ділянка належить продавцю на підставі таких документів: державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 375106, виданого Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області 23 грудня 2010 року на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14 жовтня 2010 року № 4194, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094704038; витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий державним реєстратором Тріфоновою Т. А., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 26 квітня 2015 року, індексний номер витягу 36793597, номер запису про право власності 9488452 (дата державної реєстрації 26 квітня 2015 року), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 625560432224.
Відповідно до умов пункту 3 цього договору цільове призначення земельної ділянки: для ведення садівництва, кадастровий номер 3222481600:02:010:0425, склад земельних угідь: сади (багаторічні насадження) - 0,1061 га, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. У додатку до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24 лютого 2015 року № НВ-3204019012015, виданого Управлінням Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, зазначено такий опис меж земельної ділянки: від А до Б - землі садівничого товариства; від Б до В- землевласник ОСОБА_8 , від В до А- землі загального користування (проїзд).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
Згідно зі статтею 78 ЗК України у редакції на час набуття права власності на земельну ділянку позивачем право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. 
Згідно зі статтею 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач можуть вимагати усунення будь-яких порушень їхніх прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішення про передання позивачу земельної ділянки у власність прийняте Гатненською сільською радою  01 листопада 2000 року, а державний акт на право приватної власності на землю позивачу видано 25 лютого 2003 року. 
Відповідно до статті 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності  на  землю  та на право постійного користування землею, договорів  оренди  землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.
Отже, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що право власності на земельну ділянку у позивача зареєстровано відповідно до вимог чинного закону на час видачі державного акта, а Закон України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про державний земельний кадастр» набравчинності 01 січня 2013 року.
Крім того, відповідно до частини другої розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.
Доводи касаційної скарги, що нормами ЗК України від 25 жовтня 2001 року передбачено формування земельної ділянки, що відбувається з моменту присвоєння їй кадастрового номера та державної реєстрації речових прав на земельну ділянку та здійснюється після державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Ці норми поширюються і на позивача, оскільки державний акт від 25 лютого 2003 року № 2979, наданий позивачем, зареєстрований в книзі державних актів на право приватної власності. Позивач не надав доказів, що до 23 грудня 2010 року ним отримано кадастровий номер та проведена державна реєстрація земельної ділянки є необгрунтованими. 
Закон України «Про державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року набрав чинності 01 січня 2013 року, а  чинний на час видачі позивачу державного акта земельний кодекс не містив посилання на реєстрацію права власності на земельну ділянку у Державному земельному кадастрі.
Таким чином, не проведння реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному земельному кадастрі не позбавляє позивача права власності.
Суд апеляційної інстанції встановив накладення спірних земельних ділянок.
Водночас у матеріалах справи відсутні відомості про рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо припинення права власностіна 86,9833 % земельної ділянки, що належить ОСОБА_5 на праві власності.
Відповідач також не спростував встановлених судом апеляційної інстанції обставин, що земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_2 у 2010 році, знаходиться у межах земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу.
Отже, встановивши порушення інтересів позивача, суд апеляційної інстанції правомірно визнав незаконним та скасував розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14 жовтня 2010 року № 4194. 
Згідно зі статтею 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.
Видача державного акта на право власності на землю залежить від законності рішення органу, на підставі якого виданий такий акт. Отже, суд апеляційної інстанції правомірно визнав недійсним та скасував державний акт на право власності, виданий на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).
Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).
Згідно зі статтею 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.
Таким чином право позивача на оскарження договору купівлі-продажу земельної ділянки що розтащована у СТ «Ратай» АДРЕСА_1, передбачено статтею 215 ЦК України, оскільки предмет цього договору безпосередньо стосується позивача.
Доводи касайної скарги, що земельні ділянки знаходяться у різному адміністративно-територіальному підпорядкуванні: позивача - у АДРЕСА_2, ОСОБА_2 - у АДРЕСА_1, є необгрунтованими, оскільки с. Гатне СТ «Ратай» знаходиться у Гатненській сільській раді.  
Доводи касаційної скарги, що державний акт позивачу виданий на земельну ділянку АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 видано державний акт на земельну ділянку АДРЕСА_1 , не спростовують факту накледення земельної ділянки, наданої ОСОБА_2 , на земельну ділянку, надану ОСОБА_5 .
Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Верховний Суд виходить з того, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Верховний Суд дійшов висновку, що прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що належать іншій фізичній особі, фактично позбавляє особу, яка первинно набула право власності на земельну ділянку, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі приватної власності. Отже, є втручанням у право на мирне володіння майном.
ОСОБА_2 не позбавлений права на звернення до Києво-Святошинської районної державної адміністрації для виділення йому іншої земельної ділянки, що не перебуває у власності громадян.
Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів та зводяться до незгоди із судовим рішенням.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 
З огляду на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року було зупинено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі, то згідно із статтею 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     О. В. Ступак
Судді:                                                                                                 І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник 
С. О. Погрібний
                                                                                                            В. В. Яремко