ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2941/19  Номер провадження 22-ц/814/792/20	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 року та на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року, прийнятих під головуванням судді Куцин В.М. в м. Миргород
за заявою  ОСОБА_3 про забезпечення позову
у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля стягнення грошових коштів в рахунок виконання кредитних зобов`язань, - 
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до районного суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля.
Разом з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, просила накласти арешт на автомобіль PEUGEOT 407 2007 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , власником якого зареєстрований ОСОБА_1 .
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 рокузаяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.
З метою забезпечення позову  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля накладено арешт на автомобіль PEUGEOT 407 2007 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , власником якого зареєстрований ОСОБА_1 .
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, стягнення грошових коштів в рахунок виконання кредитних зобов`язань.
Вказані ухвали оскаржили  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 року скасувати.
ОСОБА_2 в обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права, не дотримано принципу територіальної підсудності, просить скасувати ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року та скасувати ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 року, яка, на думку скаржника, є похідною від ухвали про відкриття провадження у справі.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг з таких підстав:
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до районного суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля.
Разом з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на автомобіль PEUGEOT 407 2007 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , власником якого зареєстрований ОСОБА_1 до набрання законної сили рішення у справі.
В обґрунтування заяви зазначала, що продаж спірного автомобіля та подальша перереєстрація права власності на інших осіб може не лише істотно ускладнити, але й унеможливити виконання судового рішення та вплинути на майнові права сторін.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 рокувказану заяву про забезпечення позову задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, у зв`язку з чим позов необхідно забезпечити.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.
Відповідно до вимог чч.1, 2 ст.149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У пп.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.  
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України  поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України  забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
Отже, при вжитті заходів забезпечення даного позову, судом першої інстанції обґрунтовано враховано зміст позовних вимог, так як між сторонами існує майновий спір і метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення без змін ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 року. 

Щодо оскарження ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року про відкриття провадження у справі, колегія суддів виходить з наступного.
Так, звертаючись до Миргородського міськрайонного судуз даним позовом,  ОСОБА_3 зазначала останнє відоме їй місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 .
Районний суд, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, витребував у відділі реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради відомості щодо реєстрації ОСОБА_2 та отримав відповідь, що підтверджувала місце реєстрації відповідача з 09.04.2015р. по 19.11.2019р. за місцем, вказаним в позовній заяві (а.с.28,36).

Прийнявши до провадження позов  ОСОБА_3 , районний суд вірно керувався положеннями п.9 ст.28 ЦПК України, згідно якої позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Отже, звернення позивача до Миргородського міськрайонного суду узгоджується з п.15 цієї ж статті  про те, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про те, що з 19.11.2019р. його постійним місцем перебування та проживання є АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті не були відомі районному суду на час відкриття провадження у справі.
Проте, зазначена обставина не позбавляє права ОСОБА_2 на подачу до суду відповідної заяви про передачу справи до іншого суду згідно до ст.31 ЦПК України.
За таких обставин у колегії суддів відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 грудня 2019 року та від 15 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя                                                                           О. В. Прядкіна
Судді:                                                                                        С. Б. Бутенко
                                                                                    О. І. Обідіна
Повний текст постанови складено 28.02.2020 р.