ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2304/20 Справа № 199/6316/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.        
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро 
апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення додаткових витрат, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року позивач звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення додаткових витрат.
У вересні 2019 року позивач збільшила свої позовні вимоги, де просила:
-про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу гр. ОСОБА_2 , але не менше 50 % розміру прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову;
       -про стягнення з відповідача на користь позивача одноразово додаткових витрат на утримання сина гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 167, 65 грн.;
       - про стягнення з відповідача на користь позивача одноразово додаткових витрат на утримання сина гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 014, 15 грн.
       -про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок додаткових витрат на утримання сина гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно суму в розмірі 284,90 грн., починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до закінчення дитиною лікування;
       -про стягнення з відповідача на користь позивача одноразово додаткових витрати на утримання синів гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 916,82 грн.;
       -про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі фактично понесених витрат.
       Мотивуючи свій позов зазначала, що сторони по даній справі є батьками неповнолітніх дітей - гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 , які проживають разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , та позивач, як мати спільних з відповідачем дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про синів, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, розвитку здібностей, медичне забезпечення, вважає за необхідне захистити права малолітнього гр. ОСОБА_4 та неповнолітнього гр. ОСОБА_3 на їх утримання обома батьками.
       Діти перебувають переважно на утриманні позивача, що, враховуючи витрати на навчання старшого сина і його щорічне оздоровлення та відпочинок, а також витрати, пов`язані зі здоров`ям та інвалідністю молодшого сина, є досить значними витратами, які один з батьків в повному обсязі не може понести самостійно. Відповідач рідко надає матеріальну допомогу, яка має не регулярний характер та її розмір є недостатнім для належного забезпечення потреб дітей.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року частково задоволено позов.

       Вирішено стягувати щомісяця з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, починаючи проводити стягнення з 31.07.2019 р.
       Рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
       Вирішено стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) додаткові витрати на дитину ОСОБА_4 , пов`язані з хворобою останнього, в розмірі 284 (двісті вісімдесят чотири) грн. 90 (дев`яносто) коп.
       Вирішено стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , пов`язані з розвитком здібностей дитини, в розмірі 2 296 (дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн. 16 (шістнадцять) коп.
       Вирішено питання стосовно судових витрат.
       В задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року виправлено описку у судовому рішенні – вступній та резолютивній частинах рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року (скороченого та повного) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття та про стягнення додаткових витрат, зазначивши вірно ім`я позивача ОСОБА_1 при його відмінюванні – « ОСОБА_6 », замість « ОСОБА_7 ».

       Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року доповнено резолютивну частину рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття та про стягнення додаткових витрат наступним абзацом:
       «В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю».
       Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині що не стосується аліментів та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що сторони в даній справі є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, копії яких надані позивачем.

       Діти проживають разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.
       Малолітній  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  є інвалідом дитинства по зору до 18 років, що підтверджується матеріалами справи, та має діагноз - вроджена аномалія розвитку зорового аналізатора: мікрофтальм, афакія, (стан після факоемульсифікації вродженої катаракти), вторинна компенсована оперована глаукома, часткова атрофія зорового нерва, дистрофія рогівки, сенсорна збіжна монокулярна косоокість лівого ока, що підтверджується консультаційними висновками офтальмолога з КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна офтальмологічна лікарня».
        ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  проходив навчання у Дніпропетровському державному технікумі енергетичних та інформаційних технологій, що підтверджується квитанціями про сплату за навчання від 09.11.2017, 11.12.2018, 27.02.2019, 30.01.2019, 30.03.2019, 01.04.2019, 08.05.2019 тощо.
       Встановлено, що сума пенсії ОСОБА_2 за період з 01.01.2019 по 30.09.2019 року складає 48 783 , 12 грн. (а.с.81).
       Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
       З приводу вимоги позову про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
       Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» для стягнення додаткових витрат, викликаних  особливими  обставинами, можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або  передбачувані  витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. 
       Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
       Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
       Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
       Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
       Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
       Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
       Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2019 року у справі № 61-18284св19.
       Позивач надав докази про понесені витрати, які пов`язані з розвитком здібностей дитини - старшого сина ОСОБА_3 , а саме квитанції про сплату грошових коштів:
       - за курси Ліцею інформаційних технологій у розмірі 2673,32 грн.(а.с.23);
       - за підготовку слухача Дніпропетровському державному технікуму енергетичних та інформаційних технологій у розмірі 1920 грн. (а.с.23-26).
       Оскільки, обов`язок понесення додаткових витрат покладений на обох батьків дитини, коллегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 2 296,16 грн.
       Колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги щодо витрати позивача на проїзні квитки для відпочинку (а.с. 26, 27) та витрати, пов`язані з виготовленням ОСОБА_3 паспорту для виїзду за кордон (а.с.29) та відпочинку у дитячому таборі (а.с. 22, 29) та бронювання житла в смт. Кирилівка (а.с.58), хоча вони і були документально підтверджені, проте зазначені витрати у розумінні ст. 185 СК України не підлягають стягненню.
       Витрати мають бути зумовлені лише особливими обставинами, такими як хвороба, каліцтво, розвиток здібностей.
       Тому, кошти на одежу, розваги, відпочинок, іграшки, канцелярське приладдя – не є додатковими витратами та не можуть стягуватися судом.
       З приводу додаткових витрат на іншу дитину - ОСОБА_4 , колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що суд першої інстанції стягнув 284, 90 грн. на ліки одноразово, а не щомісячно, оскільки, апелянтом не було зазначено період такого лікування чи певний проміжок часу визначений конкретними датами для визначення судом періоду у який ОСОБА_4 потребуватиме витрат на лікування.
       Крім того, відповідачем був визанний позов в частині витрат, пов`язаних з хворобою останнього, в розмірі 284 (двісті вісімдесят чотири) грн. 90 (дев`яносто) коп.
       Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстнації не стягнув додаткові витрати на придбання рекомендовних лікарем лікарських засобів, зважаючи на наступне.
       Позивачем були надані копії квитанцій про придбання товару у аптеці (а.с.30-32). Проте, зазначені квитанції не містять найменування товару, що не дає змоги колегії суддів встановити, який саме був придбаний у аптеці товар і що придбаний товар був призначений для лікування саме ОСОБА_4 .
       Також, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скраги про витрати позивача, пов`язані з виготовленням ОСОБА_4 паспорту для виїзду за кордон, оскільки зазначені витрати у розумінні ст. 185 СК України не підлягають стягненню.
       Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення та розміру додаткових витрат на утримання дітей.
       Суд апеляційної інстанції враховує, що частково не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати лише в частині що не стосується аліментів.
       Проте, колегія суддів не може погодитись у повному обсязі із висновком місцевого суду щодо стягнення аліментів.        
       Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
       Як вбачається з резолютивної частини рішення, суд першої інстанції визначаючи розмір аліментів, не визначив межі розміру стягуваних аліментів, відповідно до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
       Судом першої інстанції не було враховано, що розмір аліментів, який стягується на дитину, не повинен бути меншим, ніж встановлений СК України мінімальний розмір.

       Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
        Однак, як убачається з резолютивної частини рішення, суд задовольняючи вимоги щодо стягнення аліментів не визначив їх граничний розмір у відповідності до вимог чинного законодавства.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду в частині стягнення аліментів слід змінити, виклавши її у наступній редакції:
       “Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення найстаршою дитиною -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, починаючи проводити стягнення з 31.07.2019 р.”
       Крім того, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.
       В силу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Конституційне право на професійну правничу допомогу та вільний вибір захисника гарантується ст. 59 Конституції України.
       Відповідно до ст. 22 Конституції України, воно не може бути скасоване, а звуження змісту та обсягу наявних прав і свобод не допускається.
       Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
       При стягненні витрат на правову допомогу суд враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
       Відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
       У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Таким чином, з огляду на вищенаведене, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то для суду наявні підстави для стягнення таких витрат.
       Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстнації виходив з того, що позивачем не надано додатку №1 та додатку №2 до договору про надання правової допомоги від 25.07.2019, оскільки відповідно до п. 3.1 зазначеного договору учасники визначили обов`язок клієнта (тобто позивача) сплати гонорару (винагороди) за домовленістю саме відповідно до додатку №1 та додатку №2.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду пешої інстанції, зважаючи на наступне.
       Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було додано до позовної заяви документи про надання правової допомоги, а саме:
       - договір про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 року (а.с. 42);
       - додаток 1 до Договору про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 – рахунок від 25.07.2019 року (а.с.40);
       - додаток 2 до Договору про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 – акт виконаних робіт (наданих послуг) від 29.07.2019 року (а.с.39);
       - квитанцію від 26.07.2019 року у розмірі 2600 грн. (а.с.41).
       Проте, суд першої інстнації не звернув уваги, що рахунок від 25.07.2019 року та акт виконаних робіт (наданих послуг) від 29.07.2019 року є додатками №1 та №2 до договору про надання правової допомоги від 25.07.2019 року.
Разом із тим, клопотання про зменшення розміру витрат відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката позивача не подавалося. 

Заперечень на клопотання про розподіл судових витрат у частині стягнення правничої допомоги матеріали справи також не містять.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення витрат на правничу допомогу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) у розмірі 2600 грн.

       Що стосується витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

       Як вбачається із матеріалів справи, апелянтом було додано до апеляційної скарги документи про надання правової допомоги, а саме:

       - додаток 1 до Договору про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 – рахунок від 04.09.2019 року (а.с.107);
       - додаток 2 до Договору про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 – акт виконаних робіт (наданих послуг) від 04.09.2019 року (а.с.107 зворот);
       - додаток 1 до Договору про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 – рахунок від 28.11.2019 року (а.с.108);
       - додаток 2 до Договору про надання правової допомоги № 2507/2019 від 25.07.2019 – акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28.11.2019 року (а.с.108 зворот);
       - квитанцію від 04.09.2019 року у розмірі 1250 грн. (а.с.109).

       Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
       Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Оскільки, апелянтом не було надано суду першої інстанції рахунок від 04.09.2019 року (а.с.107), рахунок від 28.11.2019 року (а.с.108) та акт виконаних робіт (наданих послуг) від 04.09.2019 року (а.с.107 зворот) щодо складення заяви про збільшення розміру позовних вимог та участі у судовому засіданні у суді першої інстанції, то колегія суддів не може взяти зазначені докази до уваги.

       Разом із тим, надавши до суду апеляційної інстанції рахунок від 28.11.2019 року (а.с.108) та акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28.11.2019 року (а.с.108 зворот) щодо складання апеляційної скарги, апелянтом не було надано квитанції про сплату зазначених послуг.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо відмови у стягненні правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

       Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
       Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, зміни рішення в частині стягнення аліментів, скасування рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалення нового.
       В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року – залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року в частині стягнення аліментів змінити, виклавши у наступній редакції:
       “Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення найстаршою дитиною -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, починаючи проводити стягнення з 31.07.2019 р.”
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року– скасувати в частині стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити нове.
       Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2600 грн.
       В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року – залишити без змін.
        Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий                  О.В. Свистунова

       Судді:                  Т.П.Красвітна

                І.А. Єлізаренко