ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 р.	Справа № 480/2709/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старостіна В.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління поліції охорони в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 25.11.19 року по справі № 480/2709/19
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Управління поліції охорони в Сумській області                
          про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління поліції охорони в Сумській області, в якому просив суд:
- стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки належних йому сум, а саме заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за період з 01.09.2018 по 18.01.2019, в сумі 34745,83      грн. 
- допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в день звільнення позивача з ним не був проведений повний розрахунок. На неодноразові звернення ОСОБА_1 щодо виплати йому належних йому сум, відповідач повідомляв, що розрахунок не може бути проведений, оскільки на підставі п. 4 ст. 47 Закону України "Про національну поліцію" особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2,4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в Порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 адміністративний позов задоволено частково. 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Управління поліції охорони в Сумській області (вул. Псільська, 36, м. Суми, 40022, код ЄДРПОУ 40108871) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 11 635 (одинадцять тисяч шістсот тридцять п`ять) грн 92 коп.
В іншій частині позову - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на     неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,  неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 31.08.2015 між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Сумській області, Рівненським вищим професійним училищем Департаменту Державної служби охорони при МВС України та ОСОБА_1 було укладено договір №86/1187 на навчання позивача за кошти підрозділу Державної служби охорони (а.с.15-17).
На підставі наказу РВП №92-к від 10.09.2015 ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ.
Наказом №10 о/с від 07.01.2016 призначений на посаду поліцейського - водія батальйону Управління поліції охорони в Сумській області із спеціальним званням "сержан поліції".
Наказом № 210 о/с від 30.08.2018 ОСОБА_1 було звільнено з Управління поліції охорони в Сумській області 31.08.2018 на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.11).
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, у день звільнення ОСОБА_1 , а саме 31.08.2018, Управлінням поліції охорони в Сумській області були нараховані позивачеві кошти в сумі 11 635,98 грн, з яких: 7 419 грн - грошове забезпечення за серпень, 4 216,67 грн - компенсація за невикористану відпустку за 2018 рік. У той же час, вказані кошти у розмірі 11 635, 92 грн 31.08.2018 було відраховано з грошового забезпечення позивача, без його згоди, у рахунок відшкодування витрат, які були понесені відповідачем за навчання ОСОБА_1 , посилаючись на те, що позивач після проходження навчання не відпрацював три роки, відповідно договору №86/1187.
На неодноразові звернення ОСОБА_1 щодо виплати йому заробітної плати, відповідач повідомляв, що розрахунок не може бути проведений, оскільки на підставі п. 4 ст. 47 Закону України "Про національну поліцію" особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2,4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в Порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У подальшому 08.01.2019 ОСОБА_1 звернувся на "гарячу лінію" Національної поліції України із скаргою на протиправні дії відповідача, які полягали у не проведенні остаточного розрахунку у день звільнення.
18.01.2019 на вищезазначене звернення позивача, Управлінням поліції охорони в Сумській області перераховано на особистий рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 11 635,92 грн.
Враховуючи, що середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні позивачу не виплачено, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності у відповідача обов`язку сплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 по 18.01.2019.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, правова позиція відповідача зводиться до того, що  при звільненні позивача Управлінням поліції охорони в Сумській області 18.01.2019 вже було перераховано на особистий рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 11 635,92 грн. Крім того, відповідач вважає, що позивач помилково застосовує поняття «заробітної плати» при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки він проходив службу в органах Національної поліції та отримував грошове забезпечення, що передбачене спеціальними нормативними актами, складова якого є абсолютно відмінною від складової заробітної плати, та якими саме поняття «середньомісячна заробітна плата» і «середньомісячне грошове забезпечення» не визначене та не передбачене взагалі, у зв`язку з чим визначений позивачем предмет спору є некоректним. Оскільки складова грошового забезпечення поліцейських, а також порядок та строки його виплати врегульовані спеціальними законами, а саме: частиною 1 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» і Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, а тому положення КЗпП України в частині оплати праці, норми Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, на працівників поліції і на позивача, зокрема, не поширюються і не можуть бути застосовані до наявних між сторонами спору правовідносин.
Між тим, колегія суддів вважає вказані доводи відповідача необґрунтованими, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Приписами ст. 77 вказаного Закону врегульовано питання звільнення зі служби в поліції.
Грошове забезпечення поліцейських Національної поліції врегульовано ст. 94 Закону № 580-VIII та Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про  грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».
Проте, зазначеними нормативними актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Згідно з п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Крім того, непоширення норм КЗпП України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Проте питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що спірні відносини не регулюються загальними нормами трудового законодавства і на них розповсюджуються норми спеціального законодавства, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 806/535/16 (№ К/9901/1799/18), від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 (№ К/9901/2433/17) та  від 30.01.2019 у справі №806/2164/16.
Відповідно до приписів частини 1 статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо арешту коштів відповідача, оскільки для виплати вказаних сум при звільненні арешт коштів не може бути підставою для відмови у такій виплаті та жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування та виплату належних сум при звільненні, затримка виплати якої є предметом спору у даній справі.
Крім того, в ході судового розгляду справи, представник відповідача не навів норму права, яка б передбачала можливість відрахування коштів з грошового забезпечення позивача при звільненні, сплачених Управлінням за його навчання та не довів належними доказами свою правову позицію.
Також колегією суддів встановлено, що Управління поліції охорони в Сумській області скористалося правом звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в рахунок відшкодування витрат, понесених у зв`язку із проходженням професійного навчання, який 27.06.2019 судом було задоволено (а.с.52-54).
За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог ст.117 КЗпП України у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 по 18.01.2019.
Згідно з довідкою Управління поліції охорони в Сумській області  від 28.08.2019 №1845, середньоденний розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням складає 234,73 грн. (а.с.49), а у розрахунку позивача, що є додатком до позовної заяви, позивач визначає середньоденний заробіток у розмірі 249, 97 грн і прость стягнути на його користь 34 745,83 грн (а.с.6).
Враховуючи те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні  значно перевищує суму, яка підлягала виплаті ОСОБА_1 при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування принципу співмірності, та стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 по 18.01.2019, в розмірі, що не перевищує суму,  яка була безпідставно відрахована відповідачем при звільненні останнього, що становить 11 635, 92 грн.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, від 15 вересня 2015 року по справі № 21-1765а15, яка є обов`язковою для всіх судів України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що клопотання позивача про звернення рішення суду до негайного виконання не підлягає задоволенню у зв`язку із його необґрунтованістю.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Сумській області  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року по справі № 480/2709/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.В. Старостін	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
Повний текст постанови складено  21.02.2020 року