ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року	Львів	Справа № 607/11498/19 пров. № 857/11846/19, 857/11848/19	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання         Луців І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року (суддя - Мірінович У.А., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 30 вересня 2019 року) та апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року (суддя - Мірінович У.А., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання рішення нечинним зобов`язання вчинити дії,-

                                                          ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в травні 2019 року звернувся до суду з позовом до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому просив: визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу пенсії по інвалідності з 01.03.2019 з обмеженням граничним розміром – десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 01.03.2019 без обмеження граничним розміром – десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням суду у справі №607/3808/15а, яке набрало законної сили, зобов`язано відповідача нараховувати та виплачувати пенсію без обмеження максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, проте з 01.03.2019 управління Пенсійного фонду самовільно перерахувало призначену позивачу пенсію та обмежило її розмір десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, покликаючись на «Порядок проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124 (надалі по тексту – Постанова №124). Позивач вважає, що чергове рішення відповідача в частині обмеження його пенсії десятьма прожитковими мінімумами є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки зміни до норм законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення, та зміни умов пенсійного забезпечення не проводилися. Крім того, за завдані душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою посадових осіб відповідача, просив стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №607/11498/19 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 призначеної пенсії по інвалідності з 01.03.2019 з обмеженням десяти прожиткових мінімумів. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату, призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності нарахованої та виплаченої з 01.03.2019 без обмеження розміром десять прожиткових мінімумів з урахуванням виплачених сум. В задоволені позовних вимог про стягнення з Головного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 грн. за завданні душевні страждання, які позивач зазнав, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача відмовлено.
Додатковим рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі №607/11498/19 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу на суму 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням від 25 вересня 2019 року в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що розмір пенсії позивача відповідає вимогам законодавства, яким обмежено максимальний розмір пенсій з урахуванням усіх надбавок, а саме на підставі статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (надалі по тексту – Закон №3668-VI), відповідно до якої максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Крім того, відповідач не погодився із додатковим рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року та оскаржив його в апеляційному порядку. З посиланням на окремі норми статті 134 КАС України зазначає, що позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували факт надання правової допомоги у розглядуваній справі та наголошує, що заявлений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспіврозмірним із складністю справи, із часом дійсно витраченого на виконання відповідних видів робіт, а також із обсягом наданих адвокатом послуг. 
Із додатковим рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року також не погодився позивач, який просить скасувати таке та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 10000 гривень.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідача підлягають задоволенню, в той час як апеляційна скарга позивача - залишенню без задоволення, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та з 01.11.2006 отримує пенсію по інвалідності другої групи відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (надалі по тексту - Закон №796-XII) у розмірі відшкодування фактичних збитків.
За судовим рішенням у справі №607/3808/15а, яке набрало законної сили, зокрема, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 недоотримані внаслідок обмеження десятьма прожитковими мінімумами суми пенсії, починаючи з 06.06.2013.     
З 01.03.2019 проведено перерахунок пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі по тексту – Закон №1058-IV), в тому числі і пенсії позивача, при якому йому обмежено пенсію максимальним розміром - десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.   
Про вказані обставини позивач дізнався з листа відповідача від 03.05.2019 №121/С-11 на своє звернення.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачу пенсію по інвалідності другої групи відповідно до статті 54 Закону №796-XII призначено у 2006 році, тобто до набрання чинності Закону №3668-VI, то, як наслідок, обмеження пенсії максимальним розміром, встановлене статтею 2 Закону №3668-VІ, на позивача не розповсюджується, а відтак дії відповідача є протиправними.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що спір між сторонами виник щодо правомірності виплати пенсії позивачу з допущенням її обмеження граничним розміром.
Відповідно до статті 2 Закону №3668-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного Закону №3668-VI передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
З аналізу наведеного, апеляційний суд робить висновок, що пенсія позивача, призначена до набрання чинності Законом №3668-VI, а саме до 01.10.2011, розмір якої перевищував встановлений максимальний розмір, мала виплачуватись без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону №1058-IV та проведення інших перерахунків до того моменту, коли встановлений максимальний розмір пенсії відповідатиме розміру відповідної пенсії.
Таким чином, вказана норма жодним чином не встановлює скасування обмеження максимального розміру пенсій, призначених до набрання чинності Закону №3668-VI, у тому числі і не скасовує обмеження розміру пенсії позивача, а лише визначає, що до моменту, коли розмір пенсії не відповідатиме встановленому максимальному розміру, виплата такої пенсії здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків.  
Тому, пенсія позивача, яка перевищувала десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не підлягала жодному перерахунку, в тому числі і в разі збільшення прожиткового мінімуму, доки не відповідатиме встановленому максимальному розміру. Вказана норма не скасовувала обмеження розміру пенсії позивача в майбутньому, а лиш визначила момент, доки таке обмеження не застосовується.
Крім того, статтею 67 Закону №796-XII передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Також, частиною третьою статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Суд враховує, що норма цього Закону не містить виключень та застережень щодо застосування максимального розміру пенсії до пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності частини третьої статті 85.
Норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії такої категорії пенсіонерів, як позивач неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому підлягають застосуванню на всій території України.
Разом з тим, 20.02.2019 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №124, пунктом 2 якої передбачено, що перерахунку підлягають, зокрема, пенсії, обчислені відповідно до статті 54 Закону №796-XII у розмірі відшкодування фактичних збитків.
Так, як з матеріалів справи встановлено, що розмір пенсії позивача після проведеного перерахунку перевищив передбачений законом максимальний її розмір, такі положення закону у спірний період неконституційними не визнавались і підлягали застосуванню відповідачем під час обчислення пенсії позивачу, а тому належний до виплати розмір пенсії ОСОБА_1 було правомірно обмежено десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справа №361/4922/17 та від 29 серпня 2018 року у справі №359/6255/17, від 11 грудня 2018 року в справі №155/162/17, які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
У рішенні Європейського суду з прав людини (справа «Великода проти України») від 03 червня 2014 року суд підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.
Колегія суддів зазначає, що після проведеного перерахунку розмір пенсії позивача не зменшився.
Крім того, аргументи позивача про наявність рішення суду у справі №607/3808/15а, як гарантії проти подальшого обмеження розміру пенсії, не береться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки жодне рішення не може гарантувати незмінність прав, якщо змінюється відповідне законодавство.
Так, як в ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що розмір пенсії позивача перевищує передбачений законом тимчасовий максимальний її розмір, такі положення закону у спірний період неконституційними не визнавались і підлягали застосуванню відповідачем під час перерахунку пенсії позивачу, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.
Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача являються підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.
Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.
Щодо оскарження додаткового рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини першої та другої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому, частиною першою статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тобто лише у випадку задоволення позовних вимог сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Так, як судом апеляційної інстанції прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судових витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. Відтак, додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року також підлягає скасуванню.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №607/11498/19 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 рокуу справі №607/11498/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі №607/11498/19 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі №607/11498/19 задовольнити.
Додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі №607/11498/19 скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі №607/11498/19 відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.   

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.