ПОСТАНОВА
Іменем України

13 лютого 2020 року 
Київ
справа №809/698/16
адміністративне провадження №К/9901/33388/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В., 
розглянув у попередньому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області
на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року (у складі головуючого судді Лучко О.О.),
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року (колегія суддів у складі головуючого судді Каралюса В.М., суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.)
у справі №809/698/16
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області
про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги.
I. ПРОЦЕДУРА
1.  ОСОБА_1    звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі - ГУ НП), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з Національної поліції по день фактичного розрахунку, тобто за період з 19 січня 2016 року по 13 травня 2016 року.
2. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року, позов задоволено частково.
3. Стягнуто з ГУ НП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з Національної поліції   в розмірі 19691,21 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. У поданій касаційній скарзі ГУ НП із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а в задоволенні позову відмовити повністю.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
5. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 10 травня 2005 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року перебував на службі в Національній поліції України.
6. Відповідно до наказу т.в.о. начальника ГУ НП від 19 січня 2016 року № 13 о/с ОСОБА_1 ., майор поліції з 19 січня 2016 року звільнений зі служби в поліції згідно з підпунктом 7 пункту 1   статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»   (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складала 11 років 08 місяців 00 днів.
7. Під час звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а саме не виплатив одноразову вихідну допомогу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 18 березня 2016 року звернувся із відповідною заявою до ГУ НП.
8. ГУ НП області 06 квітня 2016 року на адресу позивача направило відповідь про розгляд вказаного звернення, в якій зазначило, що у зв`язку з втратою чинності   Закону України «Про міліцію», реформуванням органів внутрішніх справ та набуттям чинності 07 листопада 2015 року Закону України від 02 липня 2015 року №580-VІІІ «Про Національну поліцію», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів національної поліції України та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» на момент надання відповіді скасовано дію штатної структури колишнього Управління МВС України в Івано-Франківській області, затверджено тимчасовий штат Головного управління Національної поліції, працюють ліквідаційні комісії. Відповідач повідомив, що після завершення таких перетворень, затвердження кінцевого штатного розпису та врегулювання МВС України нормативно-правових актів   будуть відомі підстави і методика розрахунку. Надалі порушене позивачем питання буде детально розглянуте та вирішене в установленому законодавством порядку.
9. На картковий рахунок позивача 13 травня 2016 року зараховано 15236,72 грн. одноразової грошової допомоги при звільненні з Національної поліції України.
10.          Згідно з довідкою відділу фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУ НП від 21 січня 2016 року № 431, середньоденне грошове утримання ОСОБА_1 за листопад-грудень 2015 року становило 255,73 грн. 
11.          Таким чином, судом першої інстанції установлено, що середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнені позивача становить 19691,21 грн., виходячи з такого розрахунку: 77 робочих днів затримки виплати (період з 20.01.2016 по 12.05.2016) х 255,73 грн. (розмір середньоденного грошового утримання) = 19691,21 грн.
12.          Вважаючи, що відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги, позивач звернувся до суду з цим позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
13.          Приймаючи рішення в частині задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач здійснив виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні 13 травня 2016 року (внаслідок відсутності фінансування), у той час, як позивач звільнений зі служби в поліції 19 січня 2016 року і цей день був його останнім робочим днем. Таким чином, суди дійшли висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 20 січня 2015 року по 12 травня 2016 року з урахуванням   постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». 
14.          Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції вказав, що, оскільки спеціальними нормами, які регулюють трудові відносини працівників Національної поліції, не передбачено відповідальності органу Національної поліції за несвоєчасне проведення розрахунку, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 116, 117   Кодексу законів про працю України.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
15.          ГУ НП у своїй касаційній скарзі зазначає, що виплата одноразової грошової допомоги позивачу була передчасною та безпідставною, а отже і немає підстав стверджувати про затримку фактичного розрахунку.
16.          Відповідач вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано до спірних відносин положення КЗпП України, тоді як застосуванню підлягають виключно норми спеціального законодавства.
17.          Стверджує, що чинним законодавством передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто заробітної плати, а не одноразової грошової допомоги, яка виплачується один раз і не є складовою заробітної плати. 
18.          У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
19.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
20.          Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення   осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
21.          Як установлено судами попередніх інстанцій, відповідна одноразова грошова допомога у розмірі 15236,72 грн. виплачена позивачу 13 травня 2016 року.
22.          Отже, виходячи із встановлених обставин, Верховний Суд зазначає, що під час розгляду цієї справи питання правомірності нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не вирішується, оскільки вказана допомога була виплачена у травні 2016 року. Тому спір у цій справі стосується лише наявності підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з позивачем.
23.          За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
24.          Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані   КЗпП України.
25.          Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.
26.          Відповідно до частини першої   статті 47 КЗпП   України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу.
27.          В силу вимог   статті 116 КЗпП України   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
28.          Згідно з положеннями   статті 117 КЗпП   України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
29.          Отже, одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
30.          Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги при звільнені визначаються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».
31.          Вказані законодавчі акти визначають, що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.
32.          Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу повного розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
33.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову.
34.          Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи. З огляду на викладене, висновки судів є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
35.          Відповідно до статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
36.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року у справі №809/698/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
А.Г. Загороднюк
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду