УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/1338/19 Головуючий у 1-й інст. Луньова Д. Ю. 
Категорія 6 Доповідач Шевчук А. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
       
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №289/1338/19 за матеріалами позовної заяви  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про повернення вартості безпідставно набутого майна та послуг, витребування майна з чужого незаконного володіння
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_4 Д. ОСОБА_5 , яка постановлена у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , з якого просила стягнути вартість безпідставно набутого майна та послуг у сумі 150 000 грн. Свій позов обґрунтовує тим, що після смерті матері прийняла спадщину і проживала в успадкованому будинку АДРЕСА_1 . Однак у серпні 2016 року її брат ОСОБА_2 зі своєю донькою ОСОБА_3 без належних на те підстав самовільно захопили будинок і позбавили її доступу до особистих речей. Такими діями відповідач наніс їй майнових збитків на суму понад 100 000 грн.

Ухвалою судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року позовна заява повернута позивачу з підстав, передбачених частиною третьою ст.185 ЦПК України.

Не погодившись із ухвалою судді суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що ухвалу про залишення її позовної заяви без руху не отримувала. Вважає, що залишаючи її позов без руху, суд першої інстанції позбавив її права усунути недоліки у процесі розгляду справи у судовому засіданні під час підготовчого провадження. Суд не став на захисті її порушених прав, а безпідставно повернув позовну заяву, чим порушив її право на доступ до суду, гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, ціна позову визначена у розмірі 150 000 грн., а тому справа відноситься до категорії малозначних, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув. Також звертає увагу на ту обставину, що копія ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху направлена їй судом першої інстанції супровідним листом від 24 вересня 2019 року, тоді як сама ухвала була «зареєстрована» у Єдиному державному реєстрі судових рішень 25 вересня 2019 року, а «оприлюднена» - 26 вересня 2019 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена виходячи із наступного.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що 12 серпня 2019 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (а.с.1). 

За змістом частини першої ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2019 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху, як така, що не відповідає вимогам ст.ст.175,177 ЦПК України, та надано строк для усунення недоліків не пізніше п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали (а.с.24). В ухвалі зазначено, зокрема, про необхідність зазначення у позові обґрунтованого розрахунку суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, та долучення документу, що підтверджує сплату судового збору.

Копія ухвала про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху направлена позивачу супровідним листом від 24 вересня 2019 року на адресу, зазначену в позовній заяві, та одержана останньою 28 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.26). Так, у повідомленні зазначено, що кореспонденцію отримано особисто адресатом та записано « ОСОБА_6 ». 

Матеріали справи не містять та до апеляційної скарги не додано жодного доказу, який би спростовував одержання ОСОБА_7 копії ухвали судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2019 року про залишення її позовної заяви без руху. 

Доводи апеляційної скарги щодо несвоєчасності внесення до ЄДРСР ухвали про залишення позову без руху та направлення її копії позивачу до її реєстрації та оприлюднення у ЄДРСР не спростовує, з огляду на вищевикладене, тієї обставини, що ухвала суду першої інстанції про залишення позову без руху була позивачу вручена 28 вересня 2019 року.

Відповідно до частини третьої ст.185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом частин п`ятої та шостої ст.185 ЦПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. 

Враховуючи, що ухвалою про залишення позовної заяви без руху позивачу надано строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії такої ухвали, то останнім днем для усунення недоліків було 03 жовтня 2019 року (28 вересня 2019 року + 5 днів).

У встановлений судом строк ОСОБА_1 недоліки позовної заяви не усунула та правильно визначений розмір судового збору не сплатила. Ухала суду про залишення позову без руху залишена позивачем без належного реагування, а учасники судового процесу повинні доброчесно користуватися процесуальними правами і зловживання процесуальними правами не допускається.

Відтак, із урахуванням алгоритму дій, передбачених частиною п`ятою ст.185 ЦПК України, суддя суду першої інстанції мала повернути позовну заяву позивачеві 08 жовтня 2019 року (03 жовтня 2019 року + 5 днів).

Не зважаючи на строки, установлені процесуальним законодавством для постановлення ухвали про повернення позовної заяви позивачеві, суддя постановила таку 18 листопада 2019 року, чим фактично збільшила ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви, а тому права позивача щодо строків повернення позовної заяви не порушені.

Однак, ні у встановлений судом строк, ні надалі ОСОБА_1 недоліків своєї позовної заяви не усунула – документ про сплату судового збору суду не надала.

Варто врахувати також, що законом передбачено засоби доступу до суду шляхом подачі позову без оплати його судовим збором. 

Так, законодавець у статті 8 Закону «Про судовий збір» закріпив норму відповідно до якої, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням: відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі; зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Правом заявити клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, чи звільнення від його сплати або зменшення розміру такого, ОСОБА_1 також не скористалася. 

Щодо посилання у апеляційній скарзі на позбавлення судом права позивача усунути недоліки позовної заяви під час підготовчого провадження, то варто зауважити наступне.

Враховуючи положення частини шостої ст.19, ст.274 ЦПК України, дана цивільна справа може бути віднесена судом першої інстанції до малозначних, що обґрунтовано припускає ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі. Однак, відповідно до положень ст.274 ЦПК України малозначні справи розглядаються судом у порядку спрощеного позовного провадження та підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться, а тому можливість усунення недоліків позовної заяви у підготовчому засіданні виключається.

Однак, правом вирішувати за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа уповноважений суд першої інстанції. Про це зазначається в ухвалі про відкриття провадження, а до вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суду належить перевірити додержання позивачем вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі – Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. В них зазначено, що право на суд не є абсолютним і може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком судді суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , одержавши ухвалу суду першої інстанції про залишення її позовної заяви без руху, судовий збір не сплатила, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав позовну заяву неподаною та повернув її позивачу. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють, а допущені порушення норм процесуального права не обмежили прав позивача.

За таких обставин, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається та вона залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: