ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 521/11931/18
Апеляційне провадження № 22-ц/813/4108/19 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря - Сороколет Ю.С., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 15 січня 2019 року у складі судді Сегеди О.М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
17 липня 2018 року позивачка ОСОБА_1 (після одруження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 ) звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі-ФОП ОСОБА_4 , підприємець) в якому зазначила, що вона працювала за трудовим договором, укладеним між сторонами, кухаром у ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_2» у м. Одесі з 29 вересня 2017 року по 08 травня 2018 року, коли трудові правовідносини були фактично завершені.
Трудова книжка разом з медичною карткою видана їй лише 15 червня 2018 року, в якій не був вчинений запис щодо роботи у відповідачки, а 27 червня 2018 року, після неодноразових звернень, адміністрація видала неналежно оформлену трудову книжку, в якій: 
-замість підпису ФОП ОСОБА_4 вчинений запис адміністратором - фінансовим директором, ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_7;
-відсутній запис про реєстрацію трудового договору в державній службі зайнятості;
-запис про роботу у підприємця не підтверджено записами посадових осіб державної служби зайнятості;
-у трудовій книжці неправильно вказана неіснуюча дата звільнення-31 квітня 2018 року, а не 08 травня 2018 року;
-трудова книжка не заповнена російською мовою.
Тому, позивачка просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь:
-заробітну плату в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 травня 2018 року по 01 серпня 2018 року - 22 133,33 грн., а також - по день належного оформлення і видачі трудової книжки;
-грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за роботу з 29 серпня 2018 року по вересень 2018 року в розмірі 6 666,67 грн., а також - по день належного оформлення і видачі трудової книжки (а.с.1-4,21-26).

Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року , з урахуванням ухвали того ж суду про виправлення описки від 05 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 задоволений частково (а.с.111-115, 121-122). 
Стягнуто з відповідачки на користь позивачки грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 100,14 грн.
Стягнуто з відповідачки на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.111-115, 121-122). .

Доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції від 15 січня 2019 року скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
Незаконність рішення суду першої інстанції обґрунтовано неповним і неправильним встановленням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки.
Суд помилково дійшов висновку про недоведеність факту отримання нею у ФОП ОСОБА_4 середньої заробітної плати в розмірі 8 000 грн. в місяць та несвоєчасної видачі трудової книжки:
-факт отримання у відповідача середньої заробітної плати в розмірі 8 000 грн. доведений показами її та двох свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які разом з нею працювали, при цьому ОСОБА_6 у вересні 2017 року - січні 2018 року працювала бухгалтером у ФОП ОСОБА_4 і видавала за вказівкою роботодавця заробітну плату «в конвертах»;
-факт неофіційної роботи свідків у підприємця не може спростувати відомості щодо періоду роботи у відповідача та її середньої заробітної плати;
-факт роботи вказаних свідків в ресторані підтверджений додатково фотографіями, на яких вона зображена разом з ними;
-факт несвоєчасної видачі трудової книжки підтверджений копіями звернень до ФОП ОСОБА_4 від 30 травня і 18 червня 2018 року.
Оскільки їй видана неналежно оформлена трудова книжка, на що міститься посилання в позовній заяві, та вона не може у зв`язку з цим працевлаштуватися.
На підтвердження доводів в апеляційній скарзі, апелянт також послалась на:
-копію її заяви від 2 липня 2019 року в прокуратуру області і Київський ВП ГУНП в Одеській області про реєстрацію кримінальних правопорушень;
-витяг з реєстру ЄРДР щодо реєстрації кримінального правопорушення за її заявою;
-копію скарги від 09 січня 2019 року на бездіяльність слідчого.
Вказані докази, на її думку, додатково підтверджують:
-скоєння протиправних дій ФОП ОСОБА_4 ;
-офіційне її працевлаштування у цього підприємця;
-отримання середньої заробітної плати в цей період - не менше 8 000 грн.;
-несвоєчасне оформлення і видача трудової книжки;
-її намагання в порядку кримінальної юрисдикції притягнути винних осіб до відповідальності (а.с.124-128).
Правом відзиву ФОП ОСОБА_4 не скористалася.

Фактичні обставини справи та їх оцінка апеляційним судом
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За змістом ч.ч.1,3 ст.24 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка в установленому законом порядку працювала кухарем в організації ФОП ОСОБА_4 з жовтня 2017 року по квітень 2018 року включно, отримавши за цей період часу заробітну плату в розмірі 24 629,40 грн., що підтверджено даними, які містяться в особовому кабінеті позивачки ОСОБА_1 на веб-порталі Пенсійного фонду України (а.с.9-13).
Відповідні документи також надані представником ФОП ОСОБА_4 суду апеляційної інстанції, а саме: про нарахування позивачці заробітної плати з жовтня 2017 року по квітень 2018 року включно в розмірі 24 629,40 грн. зі сплатою ФОП ОСОБА_4 за застраховану особу - позивачку, страхових внесків в розмірі 4 433,29 грн.
За правилами ч. 3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору.
На виконання вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України стосовно змагальності сторін кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі, показаннями свідків.
Частиною 2 ст.78 ЦПК України щодо допустимості доказів встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження позивачки в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недоведеність факту отримання нею у ФОП ОСОБА_4 середньої заробітної плати в розмірі 8 000 грн. в місяць, оскільки цей факт підтверджений показаннями свідків, які офіційно не працювали з нею у підприємця.
Застосовуючи положення ст. 76 ЦПК України, в якій визначено поняття доказів, та ст. 78 ЦПК України щодо правил допустимості доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що суми коштів заробітної плати в розмірі 8 000 грн. не можуть бути доведені поясненнями позивачки та показаннями свідків. Поясненнями сторін та показаннями свідків можливо лише підтвердити суму коштів, яка в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Посилання позивачки, в даному випадку, на свої пояснення та показання свідків в підтвердження отриманої нею щомісячної заробітної плати в розмірі 8 000 грн., за правилами ст. 78 ЦПК України є недопустимим засобом доказування, тому суд першої інстанції правильно не прийняв їх до уваги. 
Не може бути прийнято до уваги й посилання позивачки на те, що, починаючи з 08 травня 2018 року по 01 серпня 2018 року вона продовжувала працювати в організації ФОП ОСОБА_4 неофіційно, та їй мав бути виплачений середній заробіток, виходячи із 8 000 грн. в місяць у розмірі 22 133,33 грн. за цей період часу.
Відповідно до ст.ст.76,78 ЦПК України допустимих доказів на підтвердження зазначеного позивачка судам першої та апеляційної інстанцій не надала.
Щодо неналежного оформлення трудової книжки позивачки та стягнення заробітної плати в розмірі середнього заробітку по день неналежного оформлення та видачі трудової книжки
Статтею 48 КЗпП встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Його затверджено постановою КМУ «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 р. № 301, відповідно до п.2 якої при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.
Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Мін`юсту, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 (далі - Інструкція № 58).
Законом України від 28 грудня 2014 №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі - Закон від 28 грудня 2014 № 77-VIII) виключено ст. 24-1 КЗпП України, яка передбачала реєстрацію, укладеного між працівником та фізичною особою, трудового договору у державній службі зайнятості. Зміни набрали чинності з 01 січня 2015 року.
У зв`язку з прийняттям зазначеного закону трудові книжки заповнюються ФОП за правилами п.2.4 № Інструкції №58, в тому числі відносно звільнення працівника з роботи, а саме: на підставі наказу (розпорядження) ФОП.
Норми Інструкції №58 застосовуються в частині, що не протирічить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.
З 01 січня 2015 року в трудову книжку не вноситься запис про реєстрацію трудового договору в державній службі зайнятості, і такий запис не підтверджується записами посадових осіб служби зайнятості.
Тому посилання в скарзі на неналежне оформлення трудової книжки в цій частині не відповідають вимогам закону.
Статтею 10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про принципи державної мовної політики» основною мовою діловодства та документації органів державної влади та органів місцевого самоврядування є державна мова. За змістом ст. 13 цього закону трудова книжка заповнюється на іншій мові при наявності письмової заяви особи.
З заявою про запис в трудовій книжці на іншій мові (російській) стосовно її звільнення з роботи кухаря позивачка до ФОП не звернулась.
Таким чином, запис, який вчинений в трудовій книжці про звільнення позивачки з роботи кухаром за власним бажанням - ст. 38 КЗпП України, з посиланням на номер наказу, виданого ФОП, відповідає вимогам, що пред`являються при оформленні трудової книжки.
Відносно описки в даті звільнення позивачки-31 квітня 2018 року, з роботи кухаря, а не 30 квітня 2018 року, яке є загальновідомим фактом і, за правилами ч. 3 ст. 82 ЦПК України доказування не потребує, то описка в трудовій книжці, а саме: «31 квітня 2018 року», правових наслідків не породжує.
Допустимих доказів про несвоєчасну видачу трудової книжки за правилами ст.ст. 76, 78 ЦПК України позивачка суду не надала. Доводи позивачки у цій частині скарги до уваги не приймаються.
Тому правових підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 15 січня 2019 року немає.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 15 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 02 січня 2020 року.

Головуючий 

Судді: