Справа № 453/442/19                                Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2628/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               03 лютого 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Шандри М.М., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

                            в с т а н о в и л а: 
У квітні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року по 29.01.2019 року включно, у розмірі 102859 грн. 12 коп.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 02.01.2015 року по 19.06.2017 року він працював безперервно в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України на посаді професора. 19.06.2017 року він був звільнений з роботи відповідно до наказу №102-к від 19.06.2017 року, згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Цього ж дня отримав на руки трудову книжку, а 30.06.2017 року отримав кошти на свою зарплатну картку без нарахування компенсації за спірних 5 календарних днів. Незважаючи на те, що після звільнення з роботи він декілька разів контактував із представниками відповідача та вказував на помилковість розрахунку, перерахунок компенсації за невикористані щорічні основні відпустки відповідач так і не здійснив, тому 08.11.2017 року він звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року у справі №453/1202/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.12.2018 року, його позов задоволено, стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на його користь компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року в розмірі 2680 грн. 70 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 149895 грн. 20 коп. Дане рішення суду набрало законної сили 18.12.2018 року. Ухвалою Верховного Суду від 14.03.2019 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача. 
Позивач зазначає, що рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року у справі №453/1202/17 в частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки було виконано відповідачем лише 30.01.2019 року, а середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні був обрахований і стягнутий цим рішенням суду лише по день його ухвалення - 04.06.2018 року, тому з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року по 29.01.2019 року включно, тобто по день проведення з ним (позивачем) фактичного розрахунку - 30.01.2019 року. 
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року до 29.01.2019 року включно у розмірі 102859 грн.12 коп.
Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України в дохід держави судовий збір у розмірі 1028 грн. 59 коп.
Рішення суду оскаржив відповідач Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України, просив його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, а у разі часткового задоволення апеляційної скарги - змінити рішення та зменшити розмір стягнутого з відповідача середнього заробітку до 82801 грн. 59 коп., виключивши суми відрахування на податки та обов`язкові платежі. 
Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд не вказав, що стягувана сума середнього заробітку визначена без вирахування обов`язкових платежів та зборів.
Крім того, посилаючись на судову практику, вважає, що період, за який застосовується відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, обмежується датою постановлення рішення судом, а тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку після ухвалення рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року не можуть бути задоволені.
Також апелянт звертає увагу, що рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року не підлягало негайному виконанню і в частині виплати заробітної плати (компенсації за дні невикористаної відпустки) добровільно виконано відповідачем 30.01.2019 року.
09.09.2019 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. 
На думку позивача, відповідач не має права стягувати податки із відшкодувань, оскільки вони не належать до фонду заробітної плати, до того ж, на момент нарахування та виплати такого доходу Інститут не був роботодавцем платника податків, тобто позивача, тому ці суми не можна віднести до заробітної плати. Вважає, що присуджену суму коштів відповідач повинен виплатити у фіксованому розмірі, як відшкодування матеріальної шкоди.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28.01.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 03.02.2020 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 у справі №453/1202/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року (а.с.5-9),  стягнуто з  Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь  ОСОБА_1  компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року в сумі 2680 грн. 70 коп. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149895 грн. 20 коп. за період з 19.06.2017 року по 04.06.2018 року (дата ухвалення рішення). 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2019 касаційне провадження у даній справі закрито (а.с.10).
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року в частині виплати позивачу ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної відпустки в сумі 2680 грн. 70 коп. добровільно виконано відповідачем 30.01.2019 року (а.с.11). 
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
При цьому, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України у користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.06.2017 року по 04.06.2018 року, а остаточний розрахунок було здійснено з позивачем лише 30.01.2019 року, тому період з 05.06.2018 року по 29.01.2019 року є періодом затримки повного розрахунку при звільненні, за який слід стягнути середній заробіток у розмірі 102859 грн. 12 коп.
Зазначена сума визначена судом без утримання податку та інших обов`язкових платежів.
При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 №100.
Відповідно до п.3 розділу ІІІ цієї Постанови, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Крім цього, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця, то суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Отже, суми, які суд визначає до стягнення як середній заробіток за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, визначається судом без вирахування встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів, тому доводи апеляційної скарги про зменшення розміру стягуваного з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 102859 грн. 12 коп. до 82801 грн. 59 коп. (з вирахуванням податків та зборів) є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що період, за який застосовується відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, обмежується датою постановлення рішення Сколівським районним судом Львівської області про стягнення спірної суми, у даному випадку - 04.06.2018 року, є безпідставними, оскільки положення ст.117 КЗпП України передбачають виплату працівникові середнього заробітку по день фактичного розрахунку з ним. 
Як правильно встановлено судом, такий розрахунок проведено відповідачем 30.01.2019 року, тому саме станом на цю дату і здійснюється розрахунок розміру відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України.
Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 102859 грн. 12 коп., що станом на 01.01.2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921 грн. х 100 = 192100 грн.), тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи апелянта не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 03 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М. 

Судді:                                                                         Копняк С.М.         

                                                                               Шандра М.М.