ПОСТАНОВА
Іменем України

14 лютого 2020 року 
Київ
справа №440/1242/19
адміністративне провадження №К/9901/1116/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді:  Губської О.А.,  
суддів: Єресько Л.О., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку  письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 440/1242/19 
за позовом Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації до Східного офісу Державної аудиторської служби України про визнання протиправною та скасування вимоги, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року (головуючий суддя: Головко А.Б.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року (колегія суддів: головуючий суддя: Бартош Н.С., судді: Подобайло З.Г., Катунов В.В.), 

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Східного офісу Державної аудиторської служби України, в якому просив:
1.1.          визнати протиправною та скасувати вимогу від 04 січня 2019 року № 04-08-15/124 «Щодо усунення порушень законодавства».
1.2.          Позов обґрунтовано тим, що спірна вимога, як індивідуально-правовий акт, в силу закону обов`язкова до виконання підконтрольною установою, прийнята з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою. 
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
2.1.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги стосуються виключно визнання неправомірною вимоги щодо усунення порушень, складеної за наслідками перевірки, які не породжують жодних правових наслідків чи обов`язків для позивача, а тому не мають ознак рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), оскарження яких здійснюється за нормами Кодексу адміністративного судочинства України. У справі, що розглядається, Східний офіс Державної аудиторської служби України пред`явило вимоги, які вказують на виявлені збитки та їхній розмір. Так як, збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, підстави та правильність їх обчислення перевіряє суд при розгляді справи за позовом про їх стягнення, а не в порядку визнання такої вимоги протиправною та її скасування.
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нову постанову про задоволення позову.
4.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди не врахували тієї обставини, що вказана вимога прийнята відповідачем з порушенням вимог законодавства, є незаконною, оскільки не містить визначення конкретних дій, обов`язкових до виконання для усунення виявлених порушень, також є необгрунтованою.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
5.          У період з 30 жовтня 2018 року по 10 грудня 2018 року посадовими особами Східного офісу Держаудитслужби відповідно до пункту 3.3 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби У країни на IV квартал 2018 року контрольно-ревізійної роботи проведено ревізію Полтавського обласного бюджету за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2018 року.
6.           За результатами проведеної ревізії складено акт ревізії Полтавського обласного бюджету за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2018 року. 
7.          Ревізією виконання дохідної частини обласного бюджету встановлено, що внаслідок неперерахування частини чистого прибутку з комунальними підприємствами, без відповідного погодження з комісією з питань бюджету та управління майном Полтавської обласної ради, чим не дотримано вимоги пункту 18 рішень обласної ради від 24 грудня 2015 року № 24 Про обласний бюджет на 2016 рік та від 23 грудня 2016 року № 321 Про обласний бюджет на 2017 рік обласним бюджетом недоотримано протягом 2016-2017 років 1,18 тис.грн (2016 рік - 1,05 тис. грн, 2017 рік - 0,13 тис.грн), а саме від: видавництва «Кобеляки» за результатами діяльності у 2016 році - 0,85 тис.грн; видавництва «Гадяч» за результатами діяльності у 2016 році - 0,20 тис.грн; видавництва «Полтавський літератор» за результатами діяльності у 2017 році - 0,13 тис.грн.
8.          Також при відсутності підстав для звільнення «Полтаватеплоенерго» від перерахування до обласного бюджету частини чистого прибутку, внаслідок спрямування цих коштів не на капітальні видатки, чим недотримано вимоги пункту 18 рішення Полтавської обласної ради від 24 грудня 2015 року № 24 Про обласний бюджет на 2016 рік, обласним бюджетом недоотримано доходів на суму 1654,61 тис. грн.
9.          Перевіркою повноти нарахування орендної плати за водні об`єкти встановлено, що в результаті не врахування при розрахунку вартості орендної плати водних об`єктів, щорічного коефіцієнту індексації, чим порушено п.6 Методики № 236, ст.629 Цивільного Кодексу від 16.01.2003 № 435-IV в частині обов`язковості виконання сторонами договору, обласним бюджетом недоотримано доходів за період з 01.01.2016 по 30.09.2018 на загальну суму 757,67 тис.грн. (2016 рік - 319,19 тис. грн., 2017 рік - 290,08 тис.грн., 9 місяців 2018 року - 148,48 тис.грн.).
10.          У зв`язку з виявленими порушеннями, 04 січня 2019 року № 04-08-15/124 Східним офісом Держаудитслужби, на адресу позивача надіслано вимогу щодо усунення порушень законодавства.
11.          Вважаючи вимогу Східного офісу Держаудитслужби від 04 січня 2019 року № 04-08-15/124 протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаним позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
12.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
13.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
14.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
15.          За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
16.          Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.
17.          Відповідно до пункту 7 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.
18.          Порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в період, за який проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Управління, встановлений Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848.
19.          Відповідно до пункту 3 Положення № 848, призначення житлових субсидій та контроль за їх цільовим використанням здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві і Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення).
20.          Абзацом 4 пункту 15 цього Положення передбачено, що після закінчення опалювального сезону невикористана сума субсидії для відшкодування витрат на оплату послуги з централізованого опалення (теплопостачання), постачання холодної та гарячої води і водовідведення, послуг з газо- та електропостачання для індивідуального опалення (в разі використання природного газу/електричної енергії для індивідуального опалення) повертається підприємством -виробником/виконавцем такої послуги до бюджету в повному обсязі на підставі акта розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидії.
21.          Розрахунок та повернення до бюджету невикористаних сум субсидії для відшкодування витрат на оплату послуги з централізованого опалення (теплопостачання), постачання холодної та гарячої води і водовідведення та послуг з газо-, електропостачання для індивідуального опалення здійснюються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац 7цього ж  пункту).
22.          Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку розрахунку та повернення до  бюджету сум субсидії для відшкодування витрат на оплату послуг з централізованого опалення (теплопостачання), постачання холодної та гарячої води і водовідведення, послуг з газо-, електропостачання для індивідуального опалення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №534 (далі - Порядок №534), розрахунок невикористаних сум субсидії проводиться виробниками/виконавцями послуг з централізованого опалення (теплопостачання), газо- та електропостачання у разі використання природного газу / електричної енергії для індивідуального опалення (далі - надавачі послуг) станом на 1 травня нового неопалювального сезону за особовим рахунком споживача - громадянина, якому призначено субсидію на опалювальний сезон, що закінчився (далі - одержувач субсидії).
23.          Розрахунок невикористаної суми субсидії проводиться надавачем послуг у разі, коли на особовому рахунку одержувача субсидії станом на 1 травня нового неопалювального сезону, а також станом на 1 травня 2016 року обліковується переплата за послугу за формулою, встановленою в пункті 4 Порядку №534.
24.          За результатами розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій, що підлягає поверненню до бюджету, надавач послуги складає акт розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій у трьох примірниках, один з яких залишає у себе, а два інших подає до 1 вересня до структурного підрозділу з питань фінансів та до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві і Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі їх створення) ради (далі - структурний підрозділ з питань соціального захисту населення) (пункт 8 Порядку № 534).
25.          Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення щомісяця, починаючи з вересня враховує загальний обсяг невикористаних сум субсидій, визначений у поданому надавачем послуги акті відповідно до цього Порядку, під час здійснення розрахунків з таким надавачем відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №  256, та відображає разом з нарахуваннями поточного місяця у щомісячному акті звіряння розрахунків за надані послуги, що складається відповідно до пункту 5 зазначеного Порядку. У разі відсутності кредиторської заборгованості перед надавачем послуги та відсутності поточних нарахувань субсидій станом на перше число місяця, в якому подано акт розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій (у разі реорганізації, ліквідації підприємства тощо), надавач послуги протягом зазначеного місяця перераховує невикористану суму субсидії на рахунок структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення повертає до державного бюджету зазначені кошти в п`ятиденний строк з моменту їх надходження. Відповідальність за правильність розрахунку невикористаних сум субсидії за опалювальний сезон за кожним особовим рахунком одержувача субсидії та повноту відображення їх в актах розрахунку загального обсягу невикористаних сум субсидій покладається на надавачів послуг в особі їх керівників та посадових осіб, що проводили такий розрахунок (пункти 10, 11, 12 Порядку № 534).
26.          Пунктом 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).
VI. Позиція Верховного Суду
27.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
28.          Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
29.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з оскарженням позивачем вимоги 04 січня 2019 року № 04-08-15/124 Східним офісом Держаудитслужби про усунення порушень законодавства. Підставу оскарження позивач обґрунтовує тим, що, на його думку, ця вимога є неконкретизованою, не містить чітких рекомендацій щодо способу усунення виявлених під час ревізії порушень, а лише вказівку про усунення виявлених порушень законодавства та необхідність надання вичерпної інформації про вжиті заходи, зміст спірної вимоги зводиться до спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених законодавчих актів, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, що, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства.
30.          Також встановлено, що ця вимога стосується фінансових порушень в частині недоотримання обласним бюджетом доходів.
31.          Враховуючи, що виявлені під час перевірки фінансові порушення, які призвели до недоотримання обласним бюджетом доходів, є нічим іншим як збитками заподіяними такому бюджету.
32.          Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку, або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. В такому випадку вимога органу державного фінансового контролю стає підставою для вчинення подальших дій, які безпосередньо впливають на права та законні інтереси підконтрольної установи. В такому разі, законність вимоги поряд із іншими діями стає предметом іншої судової справи.
33.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8, частини сьомої статті 10, частини другої статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», пункту 46 Порядку № 550, вимога контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі та є обов`язковою до виконання.
34.          Відтак, вимога органу державного фінансового контролю в частині визначення характеру та обсягу збитків, як акт індивідуальної дії, вичерпала себе в момент її направлення підконтрольній установі, та самостійно не змінює обсяги прав та обов`язків позивача.
35.          Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року по справі № 822/2087/17, а також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 820/3534/16.
36.          Таким чином Верховний Суд вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених під час перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки. Відтак, вимога в частині стягнення збитків не потребує перевірки її законності та судового втручання.
37.          Отже, доводи касаційної скарги про те, що спірна вимога  впливає на вибір поведінки Управління, проте не визначає шляхів усунення порушення, відтак є актом індивідуальної дії та порушує права позивача є безпідставними та спростовуються зазначеним.
38.          Крім цього, Верховний Суд зазначає, що ця вимога направлена на матеріальні взаємовідносини щодо повернення недоотриманих бюджетом коштів та висунута позивачу як суб`єкту цих взаємовідносин, проте її регуляторна дія направлена не на поведінку позивача, а на двосторонні взаємовідносини, у яких позивач забезпечує реалізацію державної бюджетної політики на території області та здійснює загальну організацію та управління виконанням обласного бюджету на території області, координує в межах своєї компетенції діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. В свою чергу, виконання вимоги шляхом стягнення збитків у майбутньому не тягне негативних наслідків для позивача, оскільки зобов`язання перерахувати до обласного бюджету частину чистого прибутку лежить на визначених у вимозі підприємствами.
39.          Аналізуючи правові норми, які регулюють спірні правовідносини, Верховний Суд наголошує, що відповідальним за забезпечення реалізації державної бюджетної політики на території області є позивач. 
40.          Цим обов`язкам останнього кореспондують відповідні  його права щодо проведення аналізу фінансово-економічного стану області, координування в межах своєї компетенції діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету.
41.          Цією компетенцією обумовлено і підконтрольність Департаменту органам Держаудитслужби. Направлення Департаменту вимоги про усунення порушень, встановлених ревізією, відповідає компетенції відповідача, здійснено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні». 
42.          З огляду на це Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що спірна вимога не містить визначення конкретних дій, обов`язкових до виконання для усунення виявлених порушень на адресу Департаменту, є юридично невизначеною, оскільки не містить спосіб усунення, коло заходів які повинен вчинити Департамент та посилання на конкретні норми чинного законодавства, якими вони передбачені. 
43.          Суд наголошує, що, наділяючи органи державного фінансового контролю правом пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» не встановлює за необхідне зазначення будь-яких застережень щодо способу виконання підконтрольною особою вимоги, також таких застережень не встановлюють інші чинні правові акти, які регулюють спірні правовідносини.
44.          Враховуючи положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідач зобов`язаний діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
45.          Дотримання ним цього обов`язку встановлено судами попередніх інстанцій.
46.          За цих обставин Верховний Суд констатує, що вимога відповідає критеріям, яким згідно з  частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень.
47.          Отже, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку, що вимога  пред`явлена позивачу за належністю відповідно до встановлених ревізією фактів порушень та є правомірною і не підлягає скасуванню судом. 
48.          Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом в постановах від 23 липня 2019 року та 11 листопада 2019 року в справах № 2040/6022/18 (К/9901/14744/19) та № 2040/8106/18 (К/9901/16764/19) відповідно.
49.          Доводи касаційної скарги таких висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених обставин справи.
50.          Водночас, суди при вирішенні справи дійшли безпідставних висновків про те, що позовні вимоги стосуються виключно визнання неправомірною вимоги щодо усунення порушень, складеної за наслідками перевірки, які не породжують жодних правових наслідків чи обов`язків для позивача, а тому не має ознак рішення (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), оскарження якого здійснюється за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.
51.          Помилковість такого висновку судів щодо правової природи спірної вимоги та наявності у позивача безальтернативного обов`язку щодо її виконання спростовується викладеними вище висновками.
52.          Таким чином, Верховний Суд вважає, що суди порушили норми матеріального, а саме: здійснено неправильне тлумачення закону, який підлягає застосуванню. 
53.          Приписами статті  242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
54.          За правилами частин першої, другої статті 351 указаного Кодексу неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині. 
55.          За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції у цій справі не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, а тому, відповідно до правил статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України та повноважень, наданих статтею 349 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд вважає необхідним змінити вказані судові рішення в частині їх мотивування відповідними нормами права.
VIІ. Судові витрати
56.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року задовольнити частково.
2.          Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року в цій справі змінити в частині їх мотивування.
3.          В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  О. А. Губська

Судді                                                                                               Л.О. Єресько 

                                                                                                        О.В. Калашнікова