ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 січня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/3332/19 
Номер провадження 22-ц/816/95/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, директор Сумської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення ОСОБА_5,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2019 року в складі судді Грищенко О.В., постановлене у м. Суми Сумської області, повне рішення виготовлено 28 жовтня 2019 року,

                                                               В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, директора Сумської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення ОСОБА_5. про визнання наказів недійсними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що  він працював у Сумській філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі - Сумської філії Концерну РРТ) на посаді водія автомобільних засобів УАЗ - 452 І кл. відділу забезпечуючих процесів, автодільниці.
25 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Вважає, що його звільнення з роботи проведено з порушенням вимог ч.1 ст.40, ст.42, ст.43, ст.49-2 КЗпП України, оскільки:
змін в організації виробництва і праці у Концерні РРТ не відбулося, посада водій автомобільних засобів УАЗ - 452 І кл. відділу забезпечуючих процесів, автодільниці фактично скорочена не була;
звільнення позивача було здійснено без врахування наявності у нього переважного права на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією з тривалим безперервним стажем роботи;
подання директора Сумської філії Концерну РРТ про розірвання трудового договору з позивачем є необґрунтованим та було розглянуто президією комітету об`єднаної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення за відсутності ОСОБА_1 , який не з`явився на засідання з поважної причини;
концерн РРТ під час попередження позивача про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці не пропонував йому іншу роботу на тому самому підприємстві.
Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними наказ Сумської філії Концерну РРТ «Про внесення змін до наказу Сумської філії Концерну РРТ № 57 від 18 липня 2018 року «Про наступне вивільнення» № 61 від 24 вересня 2018 року в частині проведення звільнення з 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 та наказ № 9-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) Сумської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 25 квітня 2019 року. 
Поновити ОСОБА_1 на роботі, стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 30 000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди. Допустити негайне виконання рішення в частині присудження виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на роботі.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду, просив його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що при його звільненні були допущені грубі порушення трудового законодавства, зокрема: у Концерні РРТ не відбулося змін в організації виробництва і праці, посада, яку обіймав позивач не скорочена; звільнення позивача було здійснено без урахування наявності у нього переважного права на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією з тривалим безперервним стажем роботи; подання директора Сумської філії Концерну РРТ про розірвання трудового договору з позивачем є необґрунтованим та було розглянуто президією комітету об`єднаної профспілкової організації Концерну РРТ за відсутності ОСОБА_1 ; позивачу не було запропоновано іншу роботу на підприємстві.
У відзиві на апеляційну скаргу Концерн РРТ зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, підстави для його зміни або скасування відсутні, оскільки при скороченні посади позивача та його звільненні були дотримані всі вимог КЗпП України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Грищенка Д.М., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника Концерну РРТ ОСОБА_5., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді водія автомобільних засобів УАЗ - 452 І кл. відділу забезпечуючих процесів Автодільниці у Сумській філії Концерну РРТ (а.с.10-11 том1).
Відповідно до наказу Концерну РРТ від 13 липня 2018 року № 158-оп «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису (скорочення штату та чисельності) Сумської філії Концерну РРТ» з 29 вересня 2018 року з організаційної структури Сумської філії Концерну РРТ виключено підрозділ «Відділ забезпечуючих процесів Автодільниця», де працював позивач, та скорочені обидві посади водія автотранспортних засобів - з окладом 2949 грн та 2 953 грн, а також посада механіка (а.с. 13 том1).
Підпунктом 5.2 пункту 5 наказу Сумської філії Концерну РРТ «Про внесення змін до наказу Сумської філії Концерну РРТ № 57 від 18 липня 2018 року «Про наступне вивільнення» № 61 від 24 вересня 2018 року передбачено проведення звільнення працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, з дотриманням виплати відповідних компенсацій та скасовано суміщення посад, у тому числі звільнення з 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів УАЗ-452 відділу забезпечуючих процесів. Автодільниця Сумської філії Концерну РРТ (а.с. 16-17 том1).
Наказом Сумської філії Концерну РРТ від 18 липня 2018 року № 57 визначено персонально працівників, посади яких підлягають скороченню, у зв`язку із чим вказано на необхідність попередити цих працівників про наступне вивільнення та запропонувати їм вакантні посади (а.с. 78 том1).
20 липня 2018 року ОСОБА_1 персонально попереджено про наступне вивільнення та запропоновано перелік вакантних посад станом на 19 липня 2018 року (а.с. 79 том1).
Відповідно до наказу від 17 вересня 2018 року № 246-оп були внесені зміни в наказ Концерну РРТ від 13 липня 2018 року та перенесено дату змін до організаційної структури з 29 вересня 2018 року на 26 квітня 2019 року. У зв`язку із цим наказом Сумської філії Концерну РРТ від 24 вересня 2018 року № 61 також була перенесена дата звільнення працівників на 25 квітня 2019 року (а.с. 80-81 том1).
У зв`язку із перенесенням дати звільнення працівників позивач повторно попереджений про вивільнення з 25 квітня 2019 року. Від ознайомлення із письмовим попередженням позивач відмовився 08 жовтня 2018 року та 09 жовтня 2018 року, про що був складений акт №310 від 09 жовтня 2018 року (а.с. 84, 85 том1).
08 жовтня 2018 року позивачу був запропонований перелік вакантних посад наявних на цю дату. Вказаний перелік позивач отримав того ж дня, про що свідчить його підпис на листі (а.с. 86 том1).
Відповідно до наказу Сумської філії Концерну РРТ від 25 вересня 2018 року №31-к з 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 було скасовано суміщення посади механіка (а.с. 87 том1).
18 лютого 2019 року ОСОБА_1 попереджено про його можливе майбутнє вивільнення з 25 квітня 2019 року, проте він відмовився від підпису на підтвердження отримання попередження, про що складено акт № 45 від 18 лютого 2019 року (а.с. 88-89 том1). 
22 лютого 2019 року позивач підтвердив отримання попередження від 18 лютого 2019 року своїм підписом (а.с. 88 том1).
Листом № 43 від 18 лютого 2019 року ОСОБА_1 знову були запропоновані вакантні посади (а.с.90 том1).
У зв`язку із змінами у переліку вакантних посад 27 лютого 2019 року листом № 59 позивачу запропоновані вакантні посади наявні на вказану дату. Лист він отримав 28 лютого 2019 року (а.с.91 том1).
У зв`язку із змінами у переліку вакантних посад 12 березня 2019 року листом № 78 позивачу запропоновані вакансії наявні на вказану дату (перелік вакансій позивач отримав 13 березня 2019 року) (а.с.92 том1).
20 березня 2019 року директор Сумської філії Концерну РРТ звернувся до Первинної профспілкової організації Сумської філії Концерну РРТ, членом якої є ОСОБА_1 , з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з водієм автотранспортних засобів УАЗ-452 ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Розглянувши 29 березня 2019 року зазначене подання профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача, при цьому повідомив керівника Сумської філії Концерну РРТ, що ОСОБА_1 є членом виборного органу профспілки, а саме, входить до складу профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Сумської філії Концерну РРТ, тому адміністрації Сумської філії Концерну РРТ необхідно звернутися з поданням про надання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 до профспілкового органу вищого підпорядкування, відповідно до частини 3 статті 252 КзпП України, статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (а.с. 94 том1).
Об`єднана профспілкова організація Концерну РРТ двічі повідомляла позивача про розгляд подання про надання згоди на його звільнення (а.с. 96, 97 том1).
ОСОБА_1 на засідання Об`єднаної профспілкової організації не з`явився про поважні причини своєї відсутності не повідомляв, заяву про перенесення зсідання до профспілкової організації не подавав, тому подання було розглянуто без його участі (а.с.99).
15 квітня 2019 року Президія Комітету ОПО Концерну РРТ ухвалила рішення про надання згоди на розірвання трудового договору з водієм автотранспортних засобів УАЗ-452 ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с.94 том 1).
Відповідно до наказу № 9-к від 25 квітня 2019 року Сумської філії Концерну РРТ звільнено ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.101 том1).
Судом встановлено, що штатний розпис, затверджений 25 квітня 2019 року, не містить посади, яку обіймав позивач, крім того, ліквідовано відділ забезпечуючих процесів, до якого були раніше віднесені три посади водія, у тому числі, посада, яку обіймав позивач - водій автотранспортних засобів УАЗ-452 (а.с.106-108 том1).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дотримався вимог трудового законодавства при проведенні скорочення штатної чисельності працівників, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну  на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови N 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори,  пов`язані зі  звільненням  за п.1   ст.40   КЗпП,   суди  зобов`язані  з`ясувати,  чи  дійсно  у відповідача мали місце зміни в організації  виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення  працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення  на  іншу  роботу  або,  що власник  або  уповноважений  ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж  підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до приписів частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частиною 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства (ч. 2 ст. 65 ГК України).
При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Тобто рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення. 
Матеріалами справи підтверджується, що у структурі Сумської філії Концерну РРТ мали місце зміни, зокрема, ліквідовано відділ забезпечуючих процесів, чисельність штатних одиниць Експлуатаційно-технічного відділу філії, до складу якого входив відділ забезпечуючи процесів. Автодільниця, скорочена з 12,8 станом на 01 липня 2018 року до 6,5 одиниць станом на 25 квітня 2019 року, що підтверджено штатними розписами. (а.с. 106-109 том 1).
Приймаючи рішення про зміну у штатному розписі Концерн РРТ діяв у межах своїх повноважень, визначених статутом, на підприємстві мало місце реальне скорочення штатної чисельності працівників. 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що змін в організації виробництва і праці у Сумській філії Концерну РТТ не відбулося, а посада водія автомобільних засобів УАЗ-452 І кл. відділу забезпечуючих процесів, автодільниця  скорочена не була, оскільки такі твердження позивача спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи.
Щодо переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Частини 2, 3 цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішення питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.
При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. 
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
І лише при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Проаналізувавши персонал Сумської філії РРТ за критеріями продуктивності праці і кваліфікації 18 липня 2018 року комісія з розробки заходів по оздоровленню організаційного та фінансового стану філії надала висновок, визначивши осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі скороченням штату (а.с. 104 том1).
При цьому провівши порівняльний аналіз рівня кваліфікації та продуктивності праці водіїв автотранспортних засобів філії ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , комісія визнала, що залишити на роботі необхідно ОСОБА_3 , який має необхідний рівень кваліфікації та більш високий рівень продуктивності праці порівняно з іншими водіями (а.с. 104 том1).  
За таких обставин доводи заявника, що він має переважене право на залишення на роботі, як працівник з тривалим безперервним стажем роботи - є необґрунтованими, оскільки  законодавець пов`язує переважне право працівника на залишення на роботі, в першу чергу, з більш високою кваліфікацією та і продуктивністю його праці.
Комісія з розробки заходів по оздоровленню організаційного та фінансового стану філії визначила, що за критеріями кваліфікації та продуктивності праці переважне право на залишення на роботі має саме ОСОБА_3 .
Враховуючи, що строк перебування на роботі на підприємстві враховується у третю чергу при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, а тому відсутні підстави для висновку, що роботодавцем порушенні положення статті 42 КЗпП України при звільненні позивача.
Встановлено, що Концерн РРТ дотримався вимог трудового законодавства встановлених ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України при проведенні скорочення посади, яку обіймав позивач. 
Роботодавець завчасно звернувся до Первинної профспілкової організації Сумської філії Концерну РРТ з поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 у зв`язку із внесення змін до структури та штатного розпису Сумської філії Концерну РРТ (а.с. 93 том1), 29 березня 2019 року отримав згоду профспілкової організації  на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 94 том 1).
15 квітня 2019 року згоду на розірвання трудового договору з позивачем також надала Об`єднана профспілкова організація Концерну РРТ (а.с. 98-99 том 1).
Твердження позивача  про те, що з 15 квітня 2019 року по 19 квітня 2019 року він перебував на лікарняному (а.с.19 том1) на законність рішення Об`єднаної профспілкової організації Концерну РРТ не випливає з наступних підстав.
Відповідно до частин 2,3 статті 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.
З матеріалів справи вбачається, що розгляд подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 . Об`єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ було призначено на 10 квітня 2019 року, про що повідомлено позивача (а.с. 96 том 1).
У зв`язку з неприбуттям ОСОБА_1 на засідання 10 квітня 2019 року розгляд подання відкладено на 15 квітня 2019 року, позивач повторно запрошений на засідання (а.с. 97 том1 ).
15 квітня 2019 року позивач до профспілки також не з`явився, про поважні причини своєї відсутності не повідомив, що також підтвердив представник ОСОБА_1 у суді першої інстанції.
Тобто позивач, маючи відомості про розгляд профспілковим органом подання про надання попередньої згоди на його звільнення свідомо не скористався своїм правом бути присутнім при розгляді, заяву про перенесення засідання з розгляду зазначеного питання не подавав, про причини своєї відсутності, зокрема, хворобу, не повідомляв.
За встановлених обставин апеляційний суд не має підстав для висновку про порушення визначених КЗпП України прав позивача при розгляді питання про надання згоди на його звільнення.
Про скорочення займаної посади та наступне вивільнення ОСОБА_1 був повідомлений  не пізніше ніж за два місяці - 18 лютого 2019 року, що позивач підтвердив своїм підписом 22 лютого 2019 року (а.с.88-89 том 1).
Йому неодноразово пропонувались вакантні на підприємстві посади. Переліки вільних посад надані ОСОБА_1 18 лютого 2019 року, 27 лютого 2019 року, 12 березня 2019 року, 25 квітня 2019 року (а.с. 90, 91, 92, 102 том 1).
Про згоду на переведення на обрану посаду у письмовій формі ОСОБА_1 адміністрацію підприємства не повідомляв.
Твердження апеляційної скарги про те, що позивачу були запропоновані посади, які не були вакантними жодними доказами не підтверджені, а тому відхиляються апеляційним судом.
З огляду на ту обставину, що позивач не виявив бажання працювати на запропонованих посадах, 25 квітня 2019 року він був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.  
Не було встановлено порушення трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 і інспектором праці ОСОБА_4 , що проводила інспекційне відвідування підприємства 23 квітня 2019 року (а.с. 111 том 1).
Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено  31 січня 2020 року.

Головуючий -                                                                                           В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                                                                                    С.С. Ткачук